© Informační kancelář Opus Dei v České republice – www.opusdei.cz

© Czech edition: 2020 Axis – spolek pro dobrou literaturu

Obrázek na obálce: iStock.com/wundervisuals

ISBN 978-80-88037-29-3

Pro mne život je Kristus

Souřadnice pro život zaměřený na Ježíše Krista

Rodolfo Valdés (ed.)

PŘEDMLUVA

V čem spočívá být křesťanem? Způsobů, jak na tuto otázku odpovědět, je mnoho. Jeden z nejúplnějších je možná ten, který se opakuje v listech svatého Pavla: být křesťanem znamená žít v Kristu, žít svůj život s ním, žít jeho život ve svém. V něm si nás Bůh vyvolil „před stvořením světa, abychom byli svatí“ (Ef 1,4); v něm jsme pokřtěni, abychom měli podíl na jeho smrti a jeho zmrtvýchvstání (srov. Řím 6,1-14); v něm se stáváme „novým stvořením“ (2 Kor 5,17).

Život v Kristu nás vede k překonávání hranic existence uzavřené v člověku samotném. Otevírá nám obzor společenství s Bohem a s lidmi kolem nás a zbavuje nespokojenosti, kterou přináší výhradně světské tužby. Dává nám novou naději, která působí v našem každodenním životě a zároveň sahá za hranice smrti: „Žádný z nás nežije sám sobě ani neumírá sám sobě. Neboť žijeme-li, žijeme pro Pána, umíráme-li, umíráme pro Pána. Ať tedy žijeme nebo umíráme, patříme Pánu“ (Řím 4,7-8). Život v Kristu je dar, který zvláštním způsobem dostáváme tím, že máme účast na svátostech, a který se projevuje existencí vedenou Duchem svatým ve znamení Lásky (srov. Řím 8).

Skutečnost, že Osoba Krista je středem, má být tedy východiskem a vodítkem celé naší existence. Tento základní princip křesťanského života připomněl v jednom z prvních pastýřských listů prelát Opus Dei mons. Fernando Ocáriz a poukázal na některé z jeho četných důsledků:

Stavět Ježíše doprostřed svého života znamená více pronikat do kontemplativní modlitby uprostřed světa a pomáhat druhým jít po „cestách kontemplace“; v novém světle znovu objevovat antropologickou a křesťanskou hodnotu různých asketických prostředků; stát se osobou v její celistvosti, pokud jde o rozum, vůli, srdce, vztahy s druhými; podporovat vnitřní svobodu, která vede k jednání z lásky; pomáhat uvažovat, aby každý objevil, co od něj Bůh žádá, a rozhodoval se s plnou osobní zodpovědností; živit důvěru v Boží milost a předcházet tím voluntarismu a sentimentalismu; poukazovat na ideál křesťanského života, avšak nezaměňovat jej s perfekcionismem, učit se žít se slabostmi svými i druhých; se všemi důsledky přijmout každodenní postoj nadějeplné oddanosti zakládající se na Božím synovství.

Tímto způsobem, s plnou a radostnou odevzdaností, se lze utvrzovat ve smyslu svého povolání. Jsme totiž povoláni k tomu, abychom iniciativně a spontánně zdokonalovali svět a současnou kulturu, aby se otevíraly Božím záměrům s lidstvem: cogitationes cordis eius, myšlenky jeho srdce trvají po všechna pokolení (Žl 33,11)[1].

Následující odstavce tohoto listu doplňují další aspekty plynoucí ze skutečnosti, že Kristus je středem našeho života, jako je nutnost uchovávat si srdce odpoutané od hmotných dober, abychom byli skutečně „svobodní k lásce“, a lásku k církvi, která „nás nutká, abychom hledali prostředky k rozvoji apoštolských děl a ve všech vzbuzovali veliké profesní nadšení“[2]. Rovněž se zamýšlí nad smyslem poslání toho, jenž ví, že je milován „Bohem, který je láska a který do nás vkládá lásku, abychom milovali jeho i druhé“[3]. Protože na to, abychom sdíleli dar, kterého se nám dostalo, se svět zdá být malý a čas příliš krátký.

O kontemplativní modlitbě ve světě, kterou mons. Ocáriz označuje za první důsledek tohoto ústředního postavení Krista v životě věřících, prvně pojednala řada článků publikovaných na webu Opus Dei, které později souhrnně vyšly v knize Nové horizonty. Během uplynulých měsíců, také v návaznosti na tato slova preláta Opus Dei, napsali různí autoři další články, které pronikají hlouběji i v dalších aspektech. Tyto texty, publikované také na webu Opus Dei, nyní v zájmu snazší četby a uvědomění si jejich tematické souvislosti předkládá tato kniha. Počínaje ústředním postavením Ježíše jako zdroje nadějeplné radosti bude dále řeč o těchto tématech: život modlitby uprostřed světa z poněkud ucelenější perspektivy; křesťanská formace jako proces, který se dotýká osoby ve všech jejích dimenzích; vnitřní svoboda Božích dětí; duchovní boj jako vděčná odpověď na dar, který nám Bůh dává v Kristu; smysl poslání příznačný pro ty, kdo uposlechli Boží volání, a vědomí bezpodmínečné lásky Pána jako základu naší snahy projevovat mu vděčnost.

Zbývá jistě pojednat o mnoha dalších tématech, a dokonce i ta, která se zde vyskytují, by bylo možné rozvinout hlouběji. Nemáme však v úmyslu pokusit se vyčerpávajícím způsobem pojednat o otázce, kterou jako takovou nelze zcela obsáhnout. Pevně ovšem věříme, že zde uvedené texty budou pro čtenáře podnětem, aby zatoužili stále více pronikat do tajemství Boha, který nám jde naproti, a abychom všichni mohli spolu se svatým Pavlem říci: „Pro mě život je Kristus“ (Flp 1,21).

Rodolfo Valdés (ed.)

[1] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14-II-2017, 8.

[2] Tamtéž.

[3] Tamtéž 9.

V RADOSTNÉM OČEKÁVÁNÍ KRISTA

Dovolit Boží lásce, aby se nás dotýkala, dovolit Kristu, aby se na nás díval: naděje před námi otevírá nový svět, protože se zakládá na tom, co v nás chce Bůh učinit.

Co dělá život cenným? Co dělá můj život cenným? V současném světě se odpověď na tuto otázku otáčí kolem dvou pólů: kolem úspěchu, jehož je člověk schopen dosáhnout, a kolem mínění, které o něm mají ostatní. Tyto otázky nejsou rozhodně nijak bezvýznamné: mínění druhých má dopad na rodinný, společenský i pracovní život; a úspěch je logickým očekáváním našich snah. Nikdo se nepouští do práce s cílem mít neúspěch. V životě ale občas k malým, či ne až tak malým, prohrám dochází a také se stává, že si o nás ostatní vytváří mínění, ve kterém se ani nepoznáme.

Zkušenost s neúspěchem, zdiskreditováním, vědomí vlastní neschopnosti – nejen v oblasti práce, ale i ve snaze žít křesťanským životem – může v člověku vyvolat skleslost, malomyslnost a v posledku i beznaděj. V současnosti panuje víc než kdy jindy silný tlak nutící nás k všestrannému úspěchu, někým být, nebo alespoň zdánlivě někým být. Reflektory jsou spíš než na to, kým kdo je – dítětem, matkou, bratrem, babičkou –, zaměřeny na to, co všechno člověk dokáže. Proto jsme dnes citlivější vůči prohrám, které s sebou život obyčejně přináší: nesnáze, které se dříve řešily a snášely statečně, dnes často již v raném věku způsobují hluboký smutek a zklamání. Je vůbec možné se v tak náročném světě plném deziluze „radovat v naději“ (Řím 12,12), jak říkal svatý Pavel?

Ve svém únorovém dopise (14. února 2017, pozn. překladatele) zaměřuje prelát Opus Dei svůj pohled na jedinou skutečně jasnou odpověď na tuto otázku; tato odpověď zní rozhodné ano: „Dej Pane, ať s vírou ve tvou lásku žijeme každý den se stále novou láskou v radostné naději.“[4] Třebaže se beznaděj nemusí vždy zdát zcela nesmyslná, je tomu tak jen proto, že člověk zavírá oči před Boží Láskou a jeho neustálou přítomností: „Je tedy křesťanská naděje pevná, proto neklame (…). Není založena na tom, co můžeme udělat nebo být, ba ani na tom, v co můžeme věřit. Její základ, tedy základ křesťanské naděje, je nejvěrnější a nejjistější, jaký může být, totiž láska, kterou Bůh sám chová ke každému z nás. Je snadné říci: Bůh nás miluje. Všichni to říkáme. Ale (…) je každý z nás schopen říci, že si je jistý tím, že jej Bůh má rád? Není to tak snadné říci. Ale je to pravda.“[5]

Veliká naděje

Svatý Josemaría se ve svém kázání a rozhovorech často zaměřoval na život prvních křesťanů. Víra pro ně byla, spíš než předkládanou naukou či vzorem života k následování, darem nového života: darem Ducha svatého, který jim byl vlit do duší po Kristově zmrtvýchvstání. Víra v Boha byla pro první křesťany záležitostí prožitku, a ne jen intelektuálního přilnutí: Bůh byl někým reálně přítomným v jejich srdci. Svatý Pavel napsal věřícím z Efezu o jejich životě před tím, než poznali evangelium: „V té době jste žili bez Krista, nepatřili jste k Izraelskému národnímu společenství, neměli jste účast v úmluvách, (které s sebou nesly) zaslíbení, byli jste bez naděje a žili jste bez Boha na světě“ (Ef 2,12). S vírou se jim naopak dostalo naděje, naděje, která neklame, protože „Boží láska je nám vylita do srdce skrze Ducha svatého, který nám byl dán“ (Řím 5,5).

Ani po dvaceti stoletích nás Bůh nepřestává volat k této „velké naději“, která všechny ostatní naděje a zklamání relativizuje. „Potřebujeme menší i větší naděje, které nás den co den udržují při životě. Tyto naděje ale nestačí, pokud schází velká naděje – která musí přesahovat všechno ostatní. A takovou nadějí může být jen Bůh, který zahrnuje celek a který nám může předložit a darovat to, čeho my sami nejsme schopni dosáhnout.“[6]

Je dobré zamyslet se nad tím, zda jsme si nezvykli na Boha, který zachraňuje – Boha, který nás přichází naplnit nadějí – natolik, že v tom někdy vidíme jen nějakou myšlenku, jež nemá skutečný dopad na náš život. Kříž, který se v očích těch, kdo doufali v Ježíše, jevil jako veliká prohra, se zmrtvýchvstáním proměnil v nejzásadnější vítězství v dějinách. Nejzásadnějším proto, že se nejedná o úspěch týkající se pouze Ježíše: s ním vítězíme všichni. „A to je vítězství, které přemohlo svět: naše víra“ v Zmrtvýchvstalého (1 Jan 5,4). Učedníci z Emauz s lítostí hleděli do minulosti. „My jsme doufali,“ (Lk 24,21) říkali: nevěděli, že Ježíš šel s nimi, že před nimi otevíral úžasnou budoucnost vzdor všem dalším zklamáním. „Rozdmýchej svou víru. — Kristus není postavou minulosti. Není vzpomínkou ztracenou v dějinách. On žije!: ‚Jesus Christus heri et hodie: ipse et in saecula!‘ — říká svatý Pavel — Ježíš Kristus je stejný včera i dnes i na věky!“[7]

Dovolit Boží Lásce, aby se nás dotýkala

Svatý Pavel popisoval takto základ křesťanského života: „Spolu s Kristem jsem ukřižován. Už nežiji já, ale žije ve mně Kristus. Avšak tento život v těle žiji ve víře v Božího Syna, protože on mě miloval a za mě se obětoval“ (Gal 2,19–20). Pro apoštola spočívá křesťanství především v pravdě, že za nás Kristus zemřel, vstal z mrtvých a z nebe seslal do našich srdcí svého Ducha svatého, který nás proměňuje a otevírá naše oči novému životu. „Koho se dotkla láska, začíná tušit, co to vlastně je: „život“. Začíná tušit, co označuje slovo naděje.“[8] Podobně jako Samaritánce, Marii Magdaléně, Nikodémovi, Dimasovi a učedníkům z Emauz nám Ježíš dává nový způsob pohledu: pohledu na nás samotné, na druhé, na Boha. Pouze z tohoto nového pohledu, který nám Bůh dává, dostává smysl úsilí o zlepšení i snaha napodobovat ho: samo o sobě by to vše byla jen „marnost“ (Kaz 2,11).

Svou smrtí na kříži „pro nás lidi a pro naši spásu,“[9] nás Kristus vysvobodil ze vztahu k Bohu zaměřeného na negativní předpisy a omezení pro život tvořený Láskou: „Oblečte (člověka) nového, který se obnovuje k (správnému) poznání, aby se podobal svému Stvořiteli“ (Kol 3,10). Jde tedy o to, poznat Boží Lásku a dovolit jí, aby se nás dotkla, abychom mohli na základě této zkušenosti znovu vykročit po cestě svatosti. To nejdůležitější je nalézt Boha a nechat se jím proměnit. Prelát Opus Dei to krátce po svém zvolení připomenul: „Jaké priority nám mezi tolika závěry, k nimž Kongres došel, v tomto historickém okamžiku světa, církve a Díla Pán předkládá? Odpověď je nasnadě: na prvním místě dbát s citlivostí zamilovaných lidí na spojení s Bohem vycházející z kontemplování Ježíše Krista, tváře Otcova milosrdenství. Vždy bude platit program sv. Josemaríi: Hledej Krista, nalezni Krista, miluj Krista.“[10] Skrze spojení s Bohem můžeme žít životem, který nám On nabízí. Hledat Kristovu tvář a dovolit Mu, aby se na nás díval, je nádhernou cestou vedoucí k prohloubení života Lásky.

Dovolit Kristu, aby se na nás díval

Ježíš Kristus je tváří Božího milosrdenství, protože v něm k nám Bůh promlouvá naším jazykem: jazykem, který vychází vstříc žízni po lásce, jež se vymyká všemu, co On sám do nás vložil. „A ty (…) jsi někdy na sobě pocítil pohled nekonečné lásky, která ti i přes všechny tvé hříchy, omezení a zklamání stále věří a hledí na tvůj život s nadějí? Jsi si vědom hodnoty, kterou máš před Bohem, který ti z lásky dal všechno? Jak nás učí svatý Pavel, ‚Bůh dokazuje svou lásku k nám tím, že Kristus umřel za nás, když jsme ještě byli hříšníky‘ (Řím 5,8). Rozumíme však doopravdy síle těchto slov?“[11]

Chceme-li objevit Ježíšovu tvář, měli bychom jít cestou adorace a kontemplace: „Jak milé je stát před křížem nebo klečet před Nejsvětější svátostí a jednoduše setrvávat před jeho pohledem! Jak nám prospěje, když mu dovolíme, aby se opět dotkl našeho života a vyslal nás šířit svůj nový život!“[12] Jde o to, jak papež při jiné příležitosti řekl, „dívat se na Boha, ale především vnímat, že On se dívá na nás“.[13] Zdá se to být snadné: dovolit, aby se na nás díval, jednoduše být v Boží přítomnosti… jenže pravdou je, že je to pro nás ve světě, který je hyperaktivní a přesycený podněty, nesmírně obtížné. Je proto důležité prosit Boha o dar ponoření se do jeho ticha a dovolit mu, aby se na nás díval: uvěřit, že být v jeho přítomnosti je už samo o sobě krásnou a úžasně účinnou modlitbou, a to i tehdy, když si z ní neodneseme žádné předsevzetí. Kontemplování Kristovy tváře má proměňující moc, kterou nemůžeme měřit našimi lidskými měřítky. „Hospodina vidím před sebou napořád, je po mé pravici, nezakolísám. Mé srdce je šťastné, můj jazyk zpívá, také mé tělo v bezpečí odpočívá“ (Žl 16, 8–9).

Ježíšova tvář je také tváří Ukřižovaného. Při pohledu na naši slabost bychom se mohli podle čistě lidských měřítek domnívat, že jsme ho zklamali: že se na něj nemůžeme obracet, jako by se nic nestalo. Takové zábrany jsou však jen karikaturou Boží Lásky. „Lživá asketika představuje Krista Pána na kříži zachmuřeného, vzdorného. Zkřivené tělo, které jako by vyhrožovalo lidem: Přišlápli jste mne, rozdrtili jste mne, ale já po vás nyní uhodím svými hřeby, svým křížem a svými trny. Takoví lidé neznají ducha Kristova. Vytrpěl všechno, co jen mohl – a poněvadž je Bůh, mohl vytrpět tak mnoho. Ale miloval víc, než trpěl… A když zemřel, ještě dovolil, aby kopí otevřelo ještě jednu ránu, abychom ty a já našli útočiště co nejblíže jeho nejlaskavějšímu Srdci.“[14]

Jak dobře chápal svatý Josemaría Lásku, kterou vyzařuje Ježíšova tvář. Hledí na nás z kříže a říká nám: „Dokonale tě znám. Než jsem zemřel, viděl jsem všechny tvé slabosti a poklesky, všechny tvé pády a zrady… a protože tě znám tak dobře, takového, jaký jsi, myslím, že stojí za to položit za tebe život.“ Kristův pohled je láskyplný, souhlasný, vidící dobro, které je v nás – dobro, kterým jsme – a které nám daroval, když nás povolal k životu. Dobro hodné Lásky; hodné dokonce té největší Lásky (srov. Jan 3,16; 15,13).

Kráčet s Kristem a zanechat ve světě stopu

Ježíšův pohled nám pomůže reagovat na pády, uklouznutí a prostřednost s nadějí. A to nejen proto, abychom byli jako tací dobří, ale proto, že Bůh s námi počítá, aby mohl proměnit svět a naplnit ho svou Láskou. Také tato výzva je obsažena v Kristově láskyplném pohledu. „Řekneš mi: Otče, ale já jsem velmi omezen, jsem hříšník, co mohu dělat? Když nás Pán volá, nemyslí na to, co jsme a co jsme byli, na to, co jsme udělali či přestali dělat. Naopak: ve chvíli, kdy nás volá, dívá se na všechno to, co bychom mohli dělat, na veškerou lásku, kterou jsme schopni prokazovat. On sází na budoucnost, na zítřek. Ježíš tě promítá na obzor, nikdy do muzea.“[15]

Kristův pohled je pohled Lásky, který vždy podpírá toho, koho má před sebou, a volá: „Je dobře, že jsi! Je úžasné tě zde mít!“[16] Přestože nás dokonale zná, počítá s námi. Objevení této dvojí opory v Bohu je tím nejlepším způsobem, jak znovu získat důvěru a cítit se opět přitahován po cestě vzhůru, za Láskou, abychom byli posléze opět posláni do celého světa. V tom koneckonců spočívá naše největší jistota: Kristus pro mne zemřel, protože věřil, že to mělo cenu; Kristus, který mne zná, mi důvěřuje. Proto apoštol zvolal: „Je-li Bůh s námi, kdo proti nám? Když ani vlastního Syna neušetřil, ale vydal ho za nás za všecky, jak by nám s ním nedaroval také všechno ostatní?“ (Řím 8,31–32).

Z této jistoty se rodí naše touha vydat se opět na cestu, vypravit se do celého světa, abychom v něm zanechali Kristovu stopu. Víme, že při tom mnohokrát klopýtneme, že ne vždy dokážeme uskutečnit, co si předsevezmeme…, ale že na tom koneckonců nezáleží. Důležité je pokračovat dál s pohledem upřeným na Krista: „expectantes beatam spem,“ s nadějí očekáváme bděle a pozorně v radostné naději.[17] On je tím, kdo nás spasí a počítá s námi, aby naplnil svět pokojem a radostí. „Bůh nás stvořil, abychom stáli na nohou. Jedna hezká horalská píseň, která se zpívá při výstupu na hory, říká: ‚V umění stoupat vzhůru není důležité neupadnout, ale nezůstat ležet‘.“[18] Na nohou. Radostní. Na cestě. S posláním zapálit „všechny cesty země ohněm Kristovým“[19], který nosíme v srdci.

Lucas Buch

[4] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 33.

[5] František, Generální audience, 15–II–2017.

[6] Benedikt XVI., enc. Spe salvi (30–XI–2007), č. 31.

[7] Svatý Josemaría, Cesta, č. 584.

[8] Benedikt XVI., Spe salvi, č. 27.

[9] Římský misál, Nicejsko-cařihradské vyznání.

[10] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 30 (srov. Cesta, č. 382).

[11] František, Poselství, 15–VIII–2015.

[12] František, ap. exh. Evangelii Gaudium (26–XI–2013), č. 264.

[13] S. Rubin, F. Ambrogetti, El papa Francisco. Conversaciones con Jorge Bergoglio, Ediciones B, Barcelona 2013, s. 54.

[14] Svatý Josemaría, Křížová cesta, XII. zastavení, č. 3.

[15] František, Modlitební vigilie, 30–VII–2016.

[16] Srov. J. Pieper, Las Virtudes fundamentales, Rialp, Madrid 2012, 435–444.

[17] Římský misál, Přijímání.

[18] František, Homilie, 24–IV–2016.

[19] Cesta, č. 1.

PO CESTÁCH KONTEMPLACE

Vydat se po cestách kontemplace znamená dovolit Duchu svatému, aby v nás v každé životní situaci odrážel Kristovu tvář.

Jedna z věcí, kterou evangelium nejvíce zdůrazňuje na Ježíšově způsobu, jakým naplňuje své poslání, je to, jak často se modlí. Okamžiky, v nichž se obrací k Otci, v jistém smyslu udávají rytmus jeho službě. Ježíš se uchyluje k modlitbě před svým křtem (srov. Lk 3,21), modlí se v noci před vyvolením dvanácti apoštolů (srov. Lk 6,12), na hoře před svým proměněním (srov. Lk 9,28), na Olivové hoře, kde se připravuje na své utrpení (srov. Lk 22,41–44). Pán věnoval modlitbě mnoho času: modlil se za soumraku, celé noci, brzy zrána nebo uprostřed dne plného kázání; modlil se takřka nepřetržitě a i učedníkům opakovaně připomínal, „že je třeba stále se modlit a neochabovat“ (Lk 18,1).

Nač tento Pánův příklad a naléhání? Proč je modlitba potřebná? Modlitba totiž naplňuje nejniternější touhy člověka, který byl stvořen proto, aby mohl rozmlouvat s Bohem a kontemplovat ho. Především je ale modlitba darem od Boha, potěšením, které nám Bůh nabízí: „Živý a pravý Bůh volá neúnavně každého člověka k tajemnému setkání v modlitbě. Tento krok lásky věrného Boha je v modlitbě vždy první; krok člověka je vždy odpovědí.“[20]

K tomu, abychom mohli napodobovat Krista a mít účast na jeho životě, nutně potřebujeme rozjímavou duši. Kontemplací Božího tajemství zjeveného v Ježíši Kristu se náš život přeměňuje v jeho život. Uskutečňuje se to, co svatý Pavel napsal Korintským: „Na odhalené tváři nás všech se zrcadlí slavná zář Páně, a tak jsme proměňováni k jeho obrazu ve stále větší slávě – to vše mocí Ducha Páně“ (2 Kor 3,18). Všichni křesťané jsou podobně jako svatý Pavel voláni k tomu, aby na své tváři odráželi tvář Krista. V tom tkví poslání apoštola: být poslem Boží lásky, kterou člověk zakouší sám na sobě ve chvílích modlitby. Proto je také výzva „vnořit se hlouběji do kontemplativní modlitby uprostřed světa a pomáhat i ostatním kráčet po cestách kontemplace[21]“[22] stále aktuální.

Přijmout Boží dar

Apoštol roste v rytmu modlitby, osobní proměna podněcující ho k evangelizaci vychází z kontemplace. Papež František připomíná, že „nejlepší motivací pro rozhodnutí hlásat evangelium je kontemplovat Jej s láskou, zastavit se u jeho stránek a číst je srdcem. Pokud k němu přistupujeme takto, jeho krása v nás budí úžas a pokaždé nás znovu nadchne“.[23] Proto je důležité rozvíjet „kontemplativního ducha, který nám umožní denně objevovat, že jsme nositeli dobra, které zlidšťuje a pomáhá vést nový život. Není nic lepšího, co bychom mohli předat druhým“.[24]

Evangelium nám představuje různé postavy, jimž setkání s Kristem změní život a učiní z nich nositele Pánovy spasitelské zvěsti. Jednou z nich je Samařanka, která, jak nám vypráví (evangelista) Jan, přichází ke studni, u níž Ježíš sedí a odpočívá, pouze načerpat vodu. A je to on, kdo první navazuje řeč: „Dej mi napít“ (Jan 4,10). Samařanka zpočátku nejeví přílišnou ochotu v rozhovoru pokračovat: „Jak ty jako Žid, můžeš chtít ode mne, Samařanky, abych ti dala napít?“ (Jan 4,9). Pán jí však vysvětluje, že tou vodou, kterou ona hledá, je ve skutečnosti On: „Kdybys znala Boží dar… (Jan 4,10), kdo by se však napil vody, kterou mu dám já, nebude žíznit navěky. Voda, kterou mu dám, stane se v něm pramenem, vyvěrajícím k životu věčnému“ (Jan 4,14). Poté, co se dotkne Samařančina srdce, jí jasně a prostě řekne, že zná její minulost (srov. Jan 4,17–18); říká to však s takovou láskou, že se žena necítí zastrašena ani odvržena, právě naopak: Ježíš ji činí účastnou na novém světě, uvádí ji do světa naděje, neboť přišel okamžik smíření, okamžik, kdy se pro všechny lidi otevírají brány modlitby: „Věř mi, ženo, že přichází hodina, kdy nebudete ctít Otce ani na této hoře, ani v Jeruzalémě. Přichází hodina, ano již je tu, kdy ti, kteří Boha opravdově ctí, budou ho uctívat v Duchu a v pravdě“ (Jan 4,21.23).

Samařanka objevuje v rozhovoru s Ježíšem pravdu o Bohu a o svém vlastním životě. Přijme Boží dar a radikálně se změní. Církev proto v tomto evangelijním úryvku spatřuje jeden z nejpodnětnějších obrazů modlitby: „Ježíš žízní, jeho prosba vyvěrá z hlubin Boha, který po nás touží. Ať to víme nebo ne, modlitba je setkání Boží žízně s naší žízní. Bůh žízní, abychom my žíznili po něm.“[25] Modlitba je projevem iniciativy Boha, který se vydává hledat člověka a čeká na jeho odpověď, aby ho učinil svým přítelem. Byť se někdy zdá, že člověk sám vyvíjí iniciativu a chce věnovat Bohu chvíli modlitby, ve skutečnosti tím odpovídá na předcházející Boží volání. Modlitbu bychom tedy měli prožívat jako oboustranné volání: Bůh hledá a očekává mne a já potřebuji a hledám Boha.

Čas pro Boha

Člověk žízní po Bohu, třebaže si to často neumí přiznat, a dokonce odmítá přistoupit k pramenům živé vody, jimiž jsou chvíle modlitby. Příběh Samařanky se tak u mnoha lidí opakuje: Ježíš, který nás možná v nevhodný okamžik prosí o malou laskavost, který se snaží navázat s námi v srdci rozhovor. Nám však jako by se těch pár minut věnovaných modlitbě zdálo příliš dlouhých, jako by pro modlitbu nebylo v našem nabitém diáři místo. Necháme-li se však Pánem do tohoto rozjímavého rozhovoru vtáhnout, zjistíme, že modlitba není něco, co my děláme pro Boha, ale že je to dar, který nám Bůh nabízí a který můžeme pouze přijmout.

Čas věnovaný Pánu není jen jednou činností z mnoha, další přítěží v již tak dost náročném rozvrhu. Je to přijetí a bedlivé opatrování nekonečně cenného daru, nádherné perly, pokladu ukrytého v obyčejnosti běžného života.

Výběr chvíle pro modlitbu se odvíjí od toho, nakolik se chceme nechat ovládnout Láskou: neměli bychom se modlit teprve tehdy, když na to máme čas, ale měli bychom si udělat čas na to, abychom se mohli modlit. Budeme-li modlitbu podřizovat mezerám v rozvrhu, pak se s velkou pravděpodobností nikdy pravidelně modlit nebudeme. Zvolený čas vypovídá mnohé o tajemství srdce: odhaluje, jaké místo zaujímá láska k Bohu v hierarchii našich každodenních zájmů.[26]

Modlit se můžeme vždycky: čas křesťana je časem zmrtvýchvstalého Krista, který je stále s námi (srov. Mt 28,20). Nejčastějším pokušením zanechat modlitbu je určitý nedostatek víry, který se projevuje upřednostňováním činnosti: „Napadne nás tisíc prací a starostí, které se zdají naléhavé a vnucují se jako přednostní. Je to opět chvíle pravdy, v níž se ukazuje, čemu dává srdce přednost.“[27] Pán by však měl být na prvním místě. Je proto velmi prospěšné stanovit si rozvrh modlitby a o tom, jak ho adaptovat na svou osobní situaci, se poradit třeba v duchovním vedení.

Svatý Josemaría se na svých apoštolských cestách často modlil v autě. Když nebylo zbytí, modlil se i v tramvaji, nebo když chodil po Madridských ulicích. Lidé, kteří se mají posvěcovat uprostřed běžného života, se mohou ocitnout v podobné situaci: otci nebo matce nezbyde někdy nic jiného než se modlit a přitom se věnovat svým nejmenším. Jejich modlitba bude jistě Bohu velmi milá. Při výběru vhodného času a místa pro modlitbu je rozhodně dobré pamatovat na to, že Pán nás očekává a má pro nás připravené potřebné milosti, které nám chce v modlitbě dát.

Modlitba je boj

Uvážíme-li, že modlitba je umění, pak vězme, že modlitbou můžeme neustále vzrůstat výš a nechat v sobě pokaždé víc a víc působit Boží milost. V tomto ohledu je třeba o modlitbu svádět boj.[28] V prvé řadě se sebou samým. Jakmile se totiž začneme snažit o vnitřní ticho, začne se o nás pokoušet roztržitost. Věci, které nás rozptylují, nám odhalují, na čem v srdci lpíme, a mohou nám být podnětem k tomu, abychom poprosili Pána o pomoc.[29]

Naše doba se vyznačuje rozšířenými technologickými možnostmi, které sice v mnohém usnadňují komunikaci, ale také mnohem více rozptylují. Dá se říci, že stojíme před novou výzvou k prohloubení kontemplativního života: naučit se vnitřnímu tichu uprostřed vnějšího hluku. V mnoha oblastech je patrné upřednostňování činnosti před uvažováním a studiem; zvykli jsme si na tzv. multi-tasking, soustředěnost na víc věcí najednou, což může snadno vést k rychlému jednání ve stylu akce-reakce. Také jsme si však díky tomu začali nově vážit takových návyků jako je pozornost a soustředění, neboť představují způsob, jak si zachovat schopnost rozvahy a jak rozvíjet to, co je skutečně důležité.

Vnitřní ticho je nezbytnou podmínkou pro kontemplativní život. Osvobozuje nás od příchylnosti k tomu, co je k dispozici ihned, co je snadné, co rozptyluje, ale nenaplňuje, a umožňuje nám soustředit se na to, co je pro nás skutečným dobrem: na Ježíše Krista, který nám v modlitbě kráčí vstříc.

Vnitřní usebranost znamená přejití od rozptýlenosti v mnoha činnostech do vnitřního světa. Tam Boha nalezneme snáze a také ho pak snáze rozpoznáme v událostech našeho života – v každodenních drobnostech, v obdrženém světle, v jednání druhých – a můžeme mu projevovat úctu, lítost, prosit ho atd. Vnitřní usebranost je pro kontemplativní duši uprostřed světa nezbytná: „Opravdové modlitbě, která pronikne celého člověka, prospívá víc než samota pouště vnitřní usebrání.“[30]

Hledání nového světla

Jestliže i člověk je tím, kdo v modlitbě něco hledá, pak by se ve svém vztahu s Pánem neměl spokojit s rutinou. Všechny trvalé vztahy vyžadují neustálou snahu obnovovat vzájemnou lásku, tudíž i vztah k Bohu, který se utváří zvláště ve chvílích věnovaných výhradně Jemu, by se měl touto snahou vyznačovat.

„Pokud opravdu chceš, vše ve svém životě můžeš nabídnout Pánu, všechno se může stát příležitostí k rozhovoru s tvým nebeským Otcem, který neustále opatruje a udílí nové světlo.“[31] Pán tato světla jistě udělí, pokud je jeho děti budou horlivě hledat, pokud budou ochotné naslouchat jeho slovu a nebudou se domnívat, že se už nic nového dozvědět nemohou. Chování Samařanky u studny je pro nás příkladem: přestože její život víry ochladl, v hloubi srdce uchovávala touhu po příchodu Mesiáše.

Tato touha se promění v časté rozhovory s Pánem o každodenních starostech, aniž bychom přitom žádali o jejich rychlé vyřešení podle našich představ. Důležitější je přemýšlet o tom, co chce Pán: mnohdy od nás očekává pouze to, že k Němu prostě přijdeme a vděčně si připomeneme vše, co v nás nepozorovaně působí Duch svatý. Také se můžeme vrátit k textům evangelia, v klidu rozjímat nad jejich pasážemi, účastnit se jich jako „další osoba“[32] a nechat Krista, aby k nám promlouval. Živit modlitbu také znamená inspirovat se pro rozhovor s Pánem v textech, které nám církev předkládá v liturgii dne. Zdroje modlitby jsou nevyčerpatelné: budeme-li je používat s obnoveným zájmem, Duch svatý se už postará o zbytek.

Když se nedostává slov

Přesto se však může stát, že se člověku přes veškerou námahu nedaří navázat s Bohem rozhovor. Tehdy mohou být velkou útěchou Pánova slova: „Při modlitbě pak nemluvte naprázdno jako pohané; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov“ (Mt 6,7). V takovou chvíli je třeba obnovit důvěru v působení Ducha svatého v duši, který „přichází na pomoc naší slabosti. Vždyť ani nevíme, jak a za co se modlit, ale sám Duch se za nás přimlouvá nevyslovitelným lkáním“ (Řím 8,26).

V návaznosti na slova svatého Pavla Římanům Benedikt XVI. napsal, jak má vypadat odevzdanost, jíž má být modlitba prodchnuta: „Chceme se modlit, ale Bůh je daleko a nám se nedostává slov, jazyka, abychom s Bohem mluvili, ba ani myšlenek. Můžeme se jenom otevřít, dát svůj čas k dispozici Bohu a čekat, aby nám pomohl vstoupit do opravdového dialogu. Apoštol říká, že právě tento nedostatek slov, tato absence slov, ale zároveň touha vstoupit do kontaktu s Bohem, je modlitbou, kterou Duch svatý nejenom chápe, ale nese ji a tlumočí Bohu. Právě tato slabost se skrze Ducha stává pravou modlitbou, pravým kontaktem s Bohem.“[33]

Cítíme-li, že se nám s Pánem těžko hovoří, nemusíme klesat na duchu. Když se zdá, že srdce projevuje nechuť vůči duchovním záležitostem, když nám chvíle rozjímání připadá dlouhá, myšlenky nám bloumají jinde, vůle se vzpírá a srdce je vyprahlé, může nám pomoci následující úvaha:

„Pamatuj si, že modlitba nespočívá ve vymýšlení krásných, vznešených či útěšných proslovů…

Modlitbou je někdy pohled na obraz Pána nebo jeho Matky, jindy vyslovená prosba; jindy zase obětování dobrých skutků nebo plodů věrnosti.

Musíme stát u dveří Pána našeho Boha jako voják na stráži. A to je modlitba. Buďme jako psík, který se svému pánu uloží k nohám.

Ať ti nikdy není zatěžko říkat mu: ‚Pane, tady mě máš jako věrného psa, nebo lépe, jako oslíka, který nikdy nekopne toho, kdo ho má rád.‘“[34]

Pramen, který proměňuje svět

Modlitba před námi otevírá bránu vedoucí ke vztahu s Bohem, relativizuje problémy, kterým někdy přikládáme příliš velkou důležitost, připomíná nám, že jsme neustále v rukou našeho nebeského Otce. Neizoluje nás však od světa, ani není únikovou cestou před každodenními problémy. Opravdová modlitba má důležitou úlohu: působí na náš život, osvětluje ho a pomáhá nám dívat se na svět kolem sebe z nadpřirozeného hlediska: „Intenzivní modlitba, která však člověku nebrání v plném nasazení ve světě, otevírá srdce Boží lásce, otevírá je také lásce bratrské a uschopňuje ke spoluvytváření dějin podle Božího záměru.“[35]

Pán nechce v modlitbě uhasit pouze naši žízeň, chce také, abychom zakoušenou radost ze setkání s ním sdíleli s ostatními. Došlo k tomu i v srdci Samařanky: poté, co poznala Ježíše, spěchá, aby o něm pověděla ostatním: „Mnoho Samařanů z onoho města v něho uvěřilo pro slovo té ženy, která svědčila: ‚Všecko mi řekl, co jsem dělala‘. (Jan 4,39). Znakem opravdové modlitby je touha podělit se o setkání s Kristem s ostatními, protože „co je to za lásku, která necítí potřebu mluvit o milované osobě, prezentovat ji a dávat ji poznat?“[36]

Panna Maria je učitelkou modlitby. Ta, která uchovávala události spojené se Synem v srdci a uvažovala nad nimi (srov. Lk 2,51), se modlí spolu s Ježíšovými učedníky (srov. Sk 1,14) a učí je, jak dosáhnout plnosti darů Ducha svatého, který je uvede na cestu nadpřirozeného dobrodružství evangelizace.

Juan Francisco Pozo – Rodolfo Valdés

[20] Katechismus katolické církve, č. 2567.

[21] Svatý Josemaría, Boží přátelé, č. 67.

[22] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 8.

[23] František, ap. exh. Evangelii gaudium (24–XI–2013), č. 264.

[24] Tamtéž.

[25] Katechismus katolické církve, č. 2560. Srov. Svatý Augustin, De diversis quaestionibus octoginta tribus, 64, 4: CCL 44 A140 (PL 40, 56).

[26] Srov. Katechismus katolické církve, č. 2710.

[27] Katechismus katolické církve, č. 2732.

[28] Srov. Katechismus katolické církve, č. 2725 a násl.

[29] Srov. Katechismus katolické církve, č. 2729.

[30] Svatý Josemaría, Brázda, č. 460.

[31] Svatý Josemaría, Výheň, č. 743.

[32] Boží přátelé, č. 222.

[33] Benedikt XVI., Generální audience, 16-V-2012.

[34] Výheň, č. 73.

[35] Svatý Jan Pavel II., ap. list Novo millennio ineunte, č. 33.

[36] František, ap. exh. Evangelii gaudium (24–XI–2013), č. 264.

INTEGRÁLNÍ FORMACE A AFEKTIVITA

Ježíš je nepochybně láskou našeho života. Nikoliv největší mezi ostatními, nýbrž ta, která dává smysl všem ostatním láskám a zájmům, iluzím, ambicím, činnostem, iniciativám, které naplňují naše dny a srdce. Zcela zásadní proto je, aby středem duchovního života neustále byla osoba Ježíše[37]: On je cesta ke společenství s Otcem v Duchu svatém. V něm se vyjasňuje tajemství toho, který je člověkem[38], k němuž je povolán. Jít s Kristem znamená růst v sebepoznání, pronikat také do samotného osobního tajemství. Umožnit, aby Ježíš byl středem našeho života, proto znamená kromě jiného také „znovu, v novém světle, objevit antropologickou a křesťanskou hodnotu různých asketických prostředků, dospět k osobě v její celistvosti, pokud jde o rozum, vůli, srdce, vztahy s druhými“[39].

Touto osobou, ke které je třeba dospět, jsme my sami, jsou jí všichni ti, kterých se dotýká naše přátelství, náš apoštolát. Formace, kterou dostáváme a udílíme, musí zasahovat rozum, vůli i city a žádný z těchto prvků nesmí být opomíjen nebo pouze podřizován ostatním. Na těchto stránkách se zaměříme zejména na utváření afektivity, přičemž považujeme za samozřejmé, že je nesmírně důležité podporovat dobrou intelektuální formaci. Uvažovat o důležitosti integrální formace nám umožní znovu objevit velikou pravdu plynoucí z úměry, kterou svatý Josemaría spatřoval mezi věrností a štěstím[40].

Formace ztotožňuje s Kristem

Někteří lidé mají tendenci považovat formaci za vědění. Dobrou formaci má tedy ten, komu se během jeho života dostávalo dobrého vzdělání v oblasti věroučné, asketické, profesionální, atd. Dospět k integritě osoby však vyžaduje vnímat formaci spíše jako bytí. Dobrý profesionál si osvojil vědění a techniku, kterou vyžaduje jeho profese, ale má i něco navíc. Získal návyky – způsoby bytí – které jej disponují k tomu, aby toto vědění a techniku, kterou má, dobře využíval v podobě projevů pozornosti vůči druhým, koncentraci při práci, dochvilnosti, schopnosti vyrovnávat se s úspěchy i nezdary, vytrvalosti, atd.

Stejně tak být dobrým křesťanem nespočívá jen v tom, že známe – na přiměřené úrovni, vzhledem k postavení v církvi a ve společnosti – nauku o svátostech či o modlitbě nebo všeobecné morální a profesní normy. Jde o mnohem vyšší cíl: nutno se ponořit do tajemství Krista, abychom poznali jeho šíři, jeho hloubku (srov. Ef 3,18), dovolit, aby jeho Život vstupoval do života našeho, abychom spolu se svatým Pavlem mohli říci, že „už nežiji já, ale žije ve mně Kristus“ (Gal 2,20). Spočívá tedy v tom, že máme být alter Christus, ipse Christus[41], druhým Kristem, samotným Kristem, a umožňovat, aby nás milost postupně proměňovala, aby nás s ním ztotožňovala. Umožnit milosti její působení není pouze něco pasivního; neznamená to pouze, že nebudeme klást překážky, protože Duch svatý nás neproměňuje v Krista bez naší svobodné a dobrovolné spolupráce. Ta však sama o sobě nestačí: odevzdat se Pánu, dát mu svůj život, neznamená pouze dát mu svá rozhodnutí, skutky, ale také dát mu srdce, city, ba dokonce i svoji spontánnost. K tomu je nezbytná dobrá intelektuální a doktrinální formace, která bude utvářet mysl a mít dopad na naše rozhodnutí, ale je také nutné, aby tato nauka pronikla do našeho srdce a prodchnula je. To ovšem vyžaduje boj… a také čas. Jinak řečeno, je třeba získávat ctnosti a právě v tom formace spočívá.

Nezřídka se lze setkat s lidmi, kteří se obávají, že důraz na ctnosti může vyústit ve voluntarismus. Realitě ovšem není nic vzdálenějšího. Kořenem tohoto mylného názoru může být chybné vnímání ctnosti, která bývá považována za pouhý doplněk síly vůle, který tomu, kdo jej má, napomáhá naplňovat mravní normu, a to i navzdory vlastnímu sklonu. Jedná se o velice rozšířenou myšlenku, která má skutečně voluntaristický původ. Ctnost by v tomto pojetí spočívala ve schopnosti jít proti proudu vlastních sklonů, pokud si to mravní norma vyžaduje. Je na tom samozřejmě něco pravdy, avšak tento pohled je neúplný, protože ze ctností dělá chladné vlastnosti, jež vedou k praktickému potírání vlastních sklonů, zájmů a citů a ideál – aniž by chtěl – vlastně spatřuje ve lhostejnosti. Jako by vnitřní život a odevzdání se Bohu spočívalo v tom, že by člověk neměl vnímat nic, co by mohlo být na překážku vlastním budoucím rozhodnutím.

Vnímat formaci tímto způsobem by nám bránilo dospět k osobě v její celistvosti: rozum, vůle a city by nerostly současně, ruku v ruce, ve vzájemné součinnosti, ale některá z těchto schopností by potlačovala ty ostatní. Rozvoj vnitřního života však tuto integraci vyžaduje, což ovšem pochopitelně nevede k tomu, abychom se umenšovali, ztráceli zájmy a city; naším cílem není, aby se nás věci nedotýkaly, aby nás nezajímalo, co je důležité, aby nás nebolelo, co je bolestivé, aby nás neznepokojovalo, co je znepokojivé, nebo aby nás nepřitahovalo, co je přitažlivé. Vede nás naopak k tomu, abychom zvětšovali své srdce, naplňovali je velikou láskou, jejíž optikou lze pohlížet na všechny tyto city a dokázat je vnímat v širším kontextu, který dává prostředky k tomu, abychom se vypořádali s těmi city, které jsou těžké, a pomáhá postřehnout pozitivní a transcendentní smysl těch, které jsou příjemné.

Evangelium ukazuje upřímný Pánův zájem o odpočinek jeho blízkých: „Pojďte i vy někam na opuštěné místo a trochu si odpočiňte“ (Mk 6,31). Zachycuje také reakci jeho srdce na utrpení jeho přátel, jimiž byly také Marta a Marie (srov. Jan 11,1-44). Nelze si představovat, že v těchto chvílích Ježíš jednal tak, jako by v hloubi srdce, pro své spojení s Otcem, vnímal to, co se dělo v jeho okolí, lhostejně. Svatý Josemaría hovoří o tom, že máme milovat svět, a to vášnivě[42], vyzývá k tomu, abychom vkládali srdce do Boha a skrze něj do druhých, v práci, která nás zaměstnává, v apoštolském působení, protože „Pán od nás nežádá, abychom byli strozí, strnulí jako nějaká nehybná hmota“[43]. Například disponibilita není dispozice toho, komu nezáleží na tom či onom, protože ztratil veškerý zájem, možná proto, aby předešel trápení, kdyby se po něm chtělo něco, co by mu nebylo po chuti; jedná se o výsadní dispozici toho, kdo se v určitém okamžiku dokáže vzdát něčeho dobrého a atraktivního, aby se zaměřil na něco jiného, kde jej Bůh očekává, protože žít pro Boha je to, po čem hluboce touží. Je to jednoduše někdo, kdo má velké srdce, projevuje zájem, má dobré ambice, které dokáže překonat, když je to vhodné, nikoliv proto, že by je popíral nebo že by se snažil, aby jej neovlivňovaly, ale proto, že jeho zájem milovat Boha a sloužit mu je ještě mnohem větší. A nejenže je větší, ale postupně se stává tím, co dává smysl všem ostatním zájmům a co je zastřešuje.

Radost při uplatňování ctností

Formace ve ctnostech vyžaduje boj, přemáhání vlastních sklonů, pokud odporují dobrým skutkům. Toto je část pravdy, kterou obsahuje reduktivní – voluntaristické – pojetí ctnosti, o němž jsme hovořili dříve. Ctnost však nespočívá ve schopnosti odporovat vlastním sklonům, nýbrž spíše v jejich přetváření. Cílem tedy není trvale vytěsňovat afektivitu ve snaze řídit se vnějšími kritérii, ale přetvářet ji tak, abychom byli schopni těšit se z dobra, které děláme. Ctnost spočívá právě v této radosti z dobra, v utváření – řekněme – dobrého gusta: „(Blaze tomu), kdo má zalíbení v Hospodinově zákoně a o jeho zákoně přemítá dnem i nocí“ (Žl 1,2). Ctnostné je tedy afektivitu formovat, nikoliv návyk systematicky jí vzdorovat.

Dokud ctnost není utvořená, může afektivita působit vzdor vůči dobrému jednání, který je třeba přemoci. Cílem však není pouze jej přemoci, ale spíše vzbudit náklonnost k tomuto chování. Když člověk má ctnost, může dobrý skutek nadále působit námahu, ale je konán s radostí. Uveďme příklad: vstávat ráno včas – „hrdinská minuta“[44] – je něco, co nám pravděpodobně bude vždy dělat potíže. Možná nebude jediný den, kdy se nám nebude při zvonění budíku chtít zůstat v posteli o chvíli déle. Pokud se však budeme pravidelně snažit lenost přemáhat z lásky k Bohu, přijde chvíle, kdy nám to bude dělat radost, zatímco podléhání pohodlnosti nám bude proti mysli, bude to v našich ústech zanechávat pachuť. Podobně pronést ze supermarketu zboží bez placení by spravedlivý člověk nepovažoval jen za zakázané, ale také za ošklivé, nepříjemné, protiřečící jeho dispozicím, jeho srdci. Toto nastavení afektivity, které působí radost z dobra a nesouhlas se zlem, není vedlejším účinkem ctnosti, nýbrž její podstatnou součástí. Proto nás ctnost uschopňuje těšit se z dobra.

Toto není ryze teoretická úvaha, právě naopak: velice praktický dopad má vědomí, že když bojujeme, neučíme se sami sobě znepříjemňovat život, nýbrž vychutnávat si dobro, i když momentálně se po nás vyžaduje, abychom šli proti proudu. Formování ctností tak působí, že schopnosti a afekty se učí soustředit na to, co může skutečně uspokojit ty nejhlubší touhy, a staví na podružné místo – vždy podřadné ve vztahu k tomu hlavnímu – to, co patří pouze mezi prostředky. Formace ve ctnostech v konečném důsledku znamená učit se být šťastný, těšit se z toho a spolu s tím, co je velkolepé; je to jednoduše příprava na nebe.

Jestliže formace spočívá v růstu ve ctnostech a ctnosti vyplývají z určité spořádanosti afektů, můžeme uzavřít myšlenkou, že každá formace je přetvářením afektivity. Na základě tohoto tvrzení by čtenář mohl namítat, že ve snaze získat ctnosti bylo jeho úsilí spíše operativní než afektivní, a dokonce by mohl dodat, že ctnostmi nazýváme operativní návyky. To je pravda. Jestliže nám však ctnosti pomáhají konat dobro, pak je to proto, že nám pomáhají správně cítit. Lidská bytost vždy tíhne k dobrému. Morální problém v konečném důsledku spočívá v otázce, proč to, co není dobré, se nám v konkrétní situaci jeví – staví před oči – jako dobré. Že se toto děje, je důsledkem toho, že pro neuspořádanost sklonů člověk přikládá přílišný význam dobru, k němuž některý z nich směřuje. V určité situaci se tak toto dobrodiní považuje za více žádoucí než jiné, s nímž se dostal do konfliktu, ale které má větší objektivní hodnotu, protože odpovídá globálnímu dobru osoby.

Možná to bude pochopitelnější na příkladu. V určité situaci se můžeme ocitnout před rozhodnutím, zda říci pravdu či nikoliv. Přirozený sklon, který máme k pravdě, nám ji předkládá jako dobro. Máme ovšem také přirozený sklon vážit si druhých, který nám – v tomto konkrétním případě, když se nám zdá, že pravda by nás postavila do špatného světla – předkládá lež jako přípustnou. Mezi těmito dvěma sklony dochází ke konfliktu. Který z nich převáží? Záleží, které z obou dober je pro nás důležitější, přičemž v tomto posuzování hraje rozhodující roli afektivita. Pokud je patřičně spořádaná, pomůže rozumu postřehnout, že pravda je velice cenná a že úcta k druhým není žádoucí, pokud od nás vyžaduje, abychom se jí vzdali. Tato láska k pravdě, nad ostatní dobra, která jsou pro nás rovněž atraktivní, je tím, co nazýváme upřímností. Naopak, pokud je touha stát v dobrém světle silnější než přitažlivost pravdy, může být rozum snadno oklamán a mít potřebu zalhat, i když bude vědět, že to není dobré. Přestože tedy dobře víme, že lhát se nemá, lze se domnívat, že v tomto případě to můžeme udělat.

Spořádaná afektivita pomáhá konat dobro, protože je pomáhá předem postřehnout. Proto je velice důležité ji formovat. Jak toho však docílit? Než se pokusíme na tuto otázku odpovědět, rádi bychom podotknuli něco, co je dobré vědět, abychom toto téma dokázali správně uchopit.

City a vůle

Právě jsme uvedli, že spořádaná afektivita pomáhá dobře jednat. Totéž lze říci v opačném slova smyslu: jednat dobře nám pomáhá usměrňovat afektivitu. Ze zkušenosti víme – a je dobré na to nezapomínat, pokud nechceme snadno podlehnout frustraci a malomyslnosti – že nemůžeme přímo kontrolovat své city: jestliže se nás zmocní malomyslnost, nemůžeme problém řešit tím, že se jednoduše rozhodneme cítit se radostně. Stejně tak je tomu i tehdy, když se v určitém okamžiku chceme cítit odvážnější či méně bázliví nebo když si přejeme nevnímat strach či stud, nepociťovat smyslné lpění na něčem, co považujeme za nezřízené. Jindy bychom možná rádi nenuceně jednali s člověkem, ke kterému pociťujeme určitý nedobrovolný odpor z důvodů, o nichž víme, že jsou malicherné, ale nedokážeme to překonat a uvědomujeme si, že pouhá snaha jednat s ním zcela běžně problém neřeší. Dobrovolné rozhodnutí přizpůsobit city svým tužbám zkrátka nestačí. Skutečnost, že vůle přímo nekontroluje city, ovšem neznamená, že by na ně neměla žádný vliv.

V etice nazýváme politickou takovou kontrolu, kterou může mít vůle nad city, protože je podobná té, kterou má vladař nad rozhodnutími svých poddaných. Nemůže je kontrolovat přímo, protože jsou svobodní, ale může dělat určitá opatření – například snížit daně – v naději, že povedou k určitým výsledkům – například ke zvýšení spotřeby nebo investic – na základě svobodné vůle občanů. Také my můžeme udělat něco, o čem doufáme, že vyvolá konkrétní city. Můžeme se například zamýšlet nad dobrem, které přinese určité apoštolské dílo, pro něž hledáme podporu, a mít díky tomu větší odvahu ve chvíli, kdy žádáme o prostředky k jeho započetí. Nebo si můžeme uvědomovat své Boží synovství a přitom očekávat, že nás po smyslové stránce méně zasáhne určitý profesní nezdar. Rovněž víme, že vypití jisté dávky alkoholu může vyvolat přechodný stav euforie nebo že když se budeme v duchu dobrovolně vracet k tomu, jak s námi kdo špatně jednal, způsobí to v nás hněvivé reakce. Toto jsou některé příklady vlivu – vždy nepřímého –, který krátkodobě může mít vůle na city.

Mnohem důležitější je ovšem vliv, kterým vůle dlouhodobě působí na afektivitu, protože právě to jí umožňuje dávat jí tvar, přetvářet ji. Jedná se o vliv, k němuž dochází i tehdy, aniž by ji k tomu subjekt vybízel. Je tomu tak proto, že dobrovolné skutky nejenže mohou působit v okolním světě, ale především vzbuzovat vnitřní účinek, protože přispívají k utváření afektivní sounáležitosti s dobrem, k němuž tíhne vůle. Vysvětlení, proč tomu tak je, přesahuje rámec tohoto pojednání, přesto bychom rádi zdůraznili alespoň dvě skutečnosti.

Chtít dobro

První je ta, že dobro, k němuž vůle tíhne – a s nímž utváří jednu a tutéž přirozenost – může být velice odlišné od toho, které je patrné zvenčí. Dva lidé, kteří plní tentýž úkol, mohou dělat dvě velice různé věci: jeden se může jednoduše snažit nevzbudit špatný dojem u toho, kdo ho jím pověřil, zatímco druhý může mít v úmyslu sloužit. Druhý utváří ctnost a první nikoliv, protože dobro, které sleduje a s nímž se ztotožňuje, je snaha nevzbudit špatný dojem u autority. Je ovšem pravda, že toto jednání může znamenat krok kupředu vzhledem k postoji, který tomu předcházel (odmítání to udělat), ale dokud nebudou následovat další kroky, nebude se utvářet ctnost, i kdyby byl tento skutek jakkoliv často opakován. Proto je důležité neustále napravovat a očišťovat úmysl, aby se člověk postupně stále více zaměřoval na důvody, pro které skutečně stojí za to něco podnikat, a tak se s nimi citově ztotožňovat.

Všichni máme zkušenost, svoji nebo zprostředkovanou, jak pouhé dodržování pravidel se v konečném důsledku stává přítěží. Příklad staršího syna z podobenství nás před tímto nebezpečím varuje (srov. Lk 15,29-30). Upřímné úsilí o dobro, k němuž se pravidla snaží přispívat, nám zároveň dělá radost a osvobozuje nás. Mohli bychom tedy souhrnně říci, že neformuje jednání, nýbrž chtění: není důležité pouze to, co dělám, ale také to, co chci, když to dělám[45]. Svoboda je tedy rozhodující: nestačí něco dělat, je třeba chtít to dělat, je třeba to dělat, „protože se nám chce, nadpřirozenější důvod nenajdeme“[46], protože jedině tak utváříme ctnost, tedy učíme se užívat dobra. Pouhé plnění úkolu nedává prostor svobodě, lásce ani radosti. Prostor k tomu naopak máme, pokud pochopíme, proč je určité jednání ušlechtilé a proč stojí za to, a necháme se těmito důvody přimět ke konání.

Formace širokého rozsahu

Druhou skutečností, kterou je dobré brát v úvahu, je ta, že proces afektivního ztotožnění přirozenosti s dobrem je obvykle pomalý. Kdyby ctnost spočívala pouze ve schopnosti překonávat afektivní odpor ke konání dobra, mohli bychom ji získat v mnohem kratší době. Víme už ovšem, že ctnost není vytvořena, dokud se dobro pozitivně neodráží v afektivitě[47]. V důsledku toho je třeba být trpělivý v boji, protože dosáhnout některých cílů, které stojí za to si vytyčit, může vyžadovat dlouhou dobu, možná i roky. Nechuť k dobrému skutku, kterou budeme vnímat po tuto dobu, si nemůžeme vykládat jako selhání nebo jako důkaz toho, že náš boj není upřímný nebo málo odhodlaný. Jedná se o postupnou cestu, na které je obvykle každý krok malý a téměř nepostřehnutelný. Až po určité době, když se ohlédneme nazpět, zjistíme, že jsme došli dál, než se nám zdálo.

Pokud například máme hněvivé reakce, s nimiž bychom se rádi vypořádali, začněme nejprve tím, že se budeme snažit potlačit jejich vnější projevy. Zpočátku se nám možná bude zdát, že jsme nedosáhli ničeho, ale pokud budeme vytrvalí, bude situací, v nichž zvítězíme – byť to zpočátku půjde pomalu – stále více a po určité době, možná dost dlouhé, to budeme zvládat běžně. Toto ovšem nestačí, protože naším cílem není potlačit vnější projevy, ale upravit vnitřní reakci, tedy být mírnější a klidnější, aby se tato poklidná reakce stala vlastní našemu způsobu bytí. Boj je proto mnohem delší, zato nepopiratelně mnohem hezčí, více osvobozující a nadšený. Tento boj směřuje k získání vnitřního pokoje při hledání a uplatňování Boží vůle v praxi, a nikoliv k pouhému násilnému podřizování se smyslům.

Když papež František vysvětluje zásadu, že čas je nadřazen prostoru[48], poznamenává, že „dát prioritu času znamená věnovat se započetí procesů spíše než přivlastňování prostorů“[49]. Ve vnitřním životě stojí za to spouštět realistické a velkorysé procesy a je třeba čekat, až přinesou své plody. „Tento princip dovoluje pracovat dlouhodobě, bez posedlosti bezprostředními výsledky. Pomáhá trpělivě snášet obtížné a nepříznivé situace nebo změny plánů, které ukládá dynamismus reality. Je to výzva k přijetí tenze mezi plností a omezením“[50]. Měli bychom mít skutečně velký zájem na tom, aby vědomí naší omezenosti neparalyzovalo touhu po plnosti, kterou nám Bůh nabízí. Stejně tak je pro nás důležité, aby tato ušlechtilá touha naivně neignorovala skutečnost, že jsme omezení.

Vědomí důležitosti formace, předsevzetí nejen konat dobré skutky, ale být dobrý, mít dobré srdce, nám umožní rozlišit ctnostný skutek od toho, co bychom mohli nazvat skutkem v souladu se ctností. Byl by to skutek, který vyplývá ze ctnosti a přispívá k jejímu postupnému utváření, ale který – protože ještě nevychází z již zralého návyku – často vyžaduje přenesení se přes afektivitu, která nutká jít opačným směrem. Ctnostný skutek je naopak úkon toho, kdo se raduje z uskutečňování dobra, a to i tehdy, když to obnáší určité úsilí. Toto je cílem.

Integrální formace, která předpokládá také přetváření afektivity, je pomalá. Kdo se chce takto formovat, nesmí podléhat naivní domněnce, že city se podřídí vlastní vůli, přičemž ty, které se mu nelíbí, potlačí, zatímco ty, které by rád měl, se bude snažit vzbuzovat. Chápe, že jeho boj se má zaměřovat spíše na svobodná rozhodnutí, kterými ve snaze řídit se Boží vůlí bude na tyto city odpovídat a přijímat či odmítat možné způsoby jednání, které s sebou přinesou. Právě tato rozhodnutí totiž – nepřímo a dlouhodobě – v konečném důsledku přetváří nitro, z něhož tyto afekty vycházejí.

Svět uvnitř tebe

Podle toho, jak se postupně utváří ctnost, je dobrý skutek konán nejen s větší přirozeností a potěšením, ale lze také snadněji identifikovat, který skutek to je. „Abychom dokázali rozeznat, ‚co je vůle Boží, co je dobré, bohulibé a dokonalé‘ (Řím 12,2), je sice nezbytná všeobecná znalost Božího zákona, ta však nestačí; je třeba, aby člověk a skutečné dobro byli jednou a touž přirozeností. Taková společná přirozenost je zakořeněna a rozvíjí se ve správných předpokladech samotného člověka“[51].

Tento dynamismus vyplývá do značné míry z toho, že afektivita je první pojem, se kterým pracujeme, když zvažujeme příležitost k jednání. Dříve, než rozum posoudí, jestli je či není vhodné vykonat potěšující skutek, již zakoušíme jeho přitažlivost. Jakmile ctnost vyvolá afektivní přitažlivost dobra, způsobí, že afektivita již určitým způsobem morálně posoudí daný skutek, a to vzhledem ke globálnímu dobru osoby. Způsobí to, že – vrátíme-li se k příkladu, který jsme zmínili dříve – i když nás přitahuje možnost vyjít ze situace v dobrém světle, jeví se nám lež jako nedobré jednání. Implicitně, avšak jasně, to vyjadřuje jeden velice krátký bod v Cestě: „Proč se rozhlížet, nosíš-li ‚svůj svět‘ uvnitř sebe?“[52]. Svatý Josemaría zde zavádí vnější pohled ve vztahu k vnitřnímu světu. Právě tento vztah umožňuje posoudit pohled, který se bude jevit jako vhodný či nevhodný podle toho, jak je vnitřní svět utvořen. Když je ctnost zformována, není třeba potlačovat nevhodný pohled, protože od samého počátku se zdá být zbytečným a vnitřní svět – můj svět – jej odmítá. Pokud má člověk bohaté nitro, pak to, co škodí, nejenže je odmítáno, ale nepředstavuje větší nebezpečí, protože to vzbuzuje odpor: nejenže je to vnímáno jako špatné, ale také – a to ještě dříve – jako ošklivé, nepříjemné, nevhodné, nemístné… Může to být samozřejmě určitým způsobem přitažlivé, ale je snadné tuto přitažlivost odmítnout, protože narušuje harmonii a krásu vnitřního prostředí. Pokud ovšem nenosíš svůj svět uvnitř sebe, bude pro tebe odvrácení tohoto pohledu vyžadovat značné úsilí.

Realismus

Otázka, o níž právě hovoříme, ukazuje, jak z nás růst ve ctnostech dělá stále větší realisty. Někteří lidé zastávají názor – obvykle nevyslovený – že žít podle ctností znamená mhouřit oko před realitou, a to z jednoho velice ušlechtilého důvodu, totiž proto, že na základě tohoto jednání, které předpokládá částečně se uzavřít tomuto světu, očekáváme odměnu na onom světě. Toto pojetí je poněkud reduktivní. Ve skutečnosti totiž žít jako Kristus, napodobovat jeho ctnosti, je to, co nám vlastně realitu otevírá a nedovoluje, aby nás naše afektivita oklamala ve chvíli, kdy ji posuzujeme a rozhodujeme se, jak na ni odpovědět.

Chudoba například neznamená přestat si vážit hodnoty hmotných věcí s ohledem na věčný život. Vždyť jedině ten, kdo žije v odpoutanosti, posuzuje hmotná dobra v jejich spravedlivé míře: nedomnívá se, že jsou špatná, ani jim nepřikládá význam, který nemají. Kdo se naopak nesnaží takto žít, bude jim nakonec přisuzovat větší hodnotu, než mají, což bude mít vliv na jeho rozhodnutí, protože bude méně realistický, i když před druhými bude vystupovat jako skutečný člověk z tohoto světa, který se dokáže pohybovat v určitých prostředích. Uměřený člověk si dokáže vychutnat dobré jídlo; ten, kdo takový není, přisuzuje tomuto požitku důležitost, kterou objektivně nemá. Podobně bychom mohli hovořit o kterékoliv jiné ctnosti. Vzpomeňme, co řekl Ježíš Nikodémovi: „Kdo jedná podle pravdy, jde ke světlu“ (Jan 3,21).

Ctnostný kruh

Usměrňovat afektivitu k rozvoji ctností tedy znamená vyjasňovat si svůj pohled, jako by se čistily brýle od skvrn, které na nich zanechal prvotní hřích i hříchy osobní a které nám brání vidět svět takový, jaký skutečně je. „Řekněme si klidně: nevykoupenost světa spočívá právě v nečitelnosti stvoření, v nepoznatelnosti pravdy, což nám pak vnucuje vládu pragmatičnosti a moc silnějších se stává bohem tohoto světa“[53].

Usměrněná afektivita pomáhá rozumu číst stvoření, poznat pravdu, identifikovat to, co je pro nás skutečně vhodné. Tento správný úsudek rozumu napomáhá dobrovolnému rozhodování. Dobrý skutek, který po tomto rozhodnutí následuje, přispívá k tomu, že se ztotožníme s dobrem, které sledujeme, a tedy usměrníme afektivitu. Je to vpravdě ctnostný kruh, který nás vede k tomu, že se cítíme stále svobodnější, pány svého jednání, a díky tomu schopnější skutečně se odevzdat Pánu, protože jedině ten, kdo vlastní sám sebe, může se odevzdat.

Formace je integrální pouze tehdy, pokud obsahuje všechny tyto roviny. Jinými slovy řečeno, formace je opravdová, pokud různé schopnosti zasahující do lidského jednání – rozum, vůle, afektivita – jsou integrovány, to je nestojí proti sobě, nýbrž spolupracují. Kdyby člověk nedokázal zpracovat afekty, tedy pokud by byly ctnosti chápány jen jako pomocná síla vůle, která ji uschopňuje ignorovat afektivní rovinu, byly by morální normy a boj, který nás provází při jejich uplatňování, represivní a nenastala by opravdová jednota života. Vždy bychom ve svém nitru pociťovali síly, které nás mocně stahují na opačnou stranu a působí nestabilitu, kterou dobře známe, protože je naším výchozím stavem. Postupně z něj však vybředáme podle toho, jak tyto síly usměrňujeme k harmonii, až přijde chvíle, kdy tento „svrchovaně nadpřirozený důvod“, kterým je „mít chuť“ něco dělat, bude znamenat: protože se mi to líbí, protože mě to přitahuje, protože je to v souladu s mým způsobem bytí, protože to zapadá do vnitřního světa, který jsem si vytvořil; zkrátka protože jsem se postupně naučil přijímat za své smýšlení Ježíšovo.

Směřujeme k tomu nejvyššímu a zároveň přitažlivému cíli, na který poukazuje svatý Pavel: „Mějte v sobě to smýšlení, jaké měl Kristus Ježíš“ (Flp 2,5). Uvědomujeme si, že se tím oblékáme v Pána Ježíše Krista (srov. Řím 13,14). „Život Kristův je i životem naším (…). Křesťan tedy má žít jako Kristus, tak aby mohl říci se sv. Pavlem, non vivo ego, vivit vero in me Christus (Gal 2,20), už nežiji já, ale žije ve mně Kristus“[54]. A protože věrnost spočívá právě v tomto, totiž že žijeme, milujeme, smýšlíme jako Kristus, nikoliv proto, že bychom se vydávali za Krista, ale proto, že je to náš způsob bytí, jsme díky tomu, že se řídíme Boží vůlí, že zůstáváme věrni, hluboce svobodní, protože děláme to, co nám vyhovuje, co se nám líbí, na co máme chuť. Jsme hluboce svobodní a hluboce věrní. Hluboce věrní a hluboce šťastní.

Julio Diéguez

[37] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14-II-2017, 8.

[38] Srov. II. vatikánský koncil, past. konst. Gaudium et spes (7-XII-2017), 22.

[39] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14-II-2017, 8.

[40] Sv. Josemaría, Brázda, 84: „Tvoje štěstí na zemi je úměrné tvé věrnosti víře a tvé čistotě a je totožná s cestou, kterou to Pán vyznačil“. Srov. též například: Sv. Josemaría, Instrukce, květen 1935/14-IX-1950, 60; Instrukce, 8-XII-1941, 61; Boží přátelé, 189.

[41] Sv. Josemaría, Jít s Kristem, 96.

[42] Jako příklad postačí připomenout název homilie Vášnivě milovat svět v Rozhovorech s Mons. Escrivou de Balaguer, 113-123.

[43] Boží přátelé, 183.

[44] Sv. Josemaría, Cesta, 206.

[45] Ve skutečnosti, z morálního hlediska, to, co dělám, je právě to, co chci, když to dělám. Pro naše účely však není třeba, abychom se zde pozastavovali a vysvětlovali, proč tomu tak je.

[46] Jít s Kristem, 17.

[47] Jak plyne z toho, co bylo dosud řečeno, neznamená to, že dobro nestojí žádné úsilí nebo – což je totéž – že zlo by již nebylo nikterak přitažlivé.

[48] Srov. František, apošt. exhort. Evangelii gaudium (24-XI-2013), 222-225.

[49] Tamtéž, 223. Kurzíva je i v původním textu.

[50] Tamtéž.

[51] Sv. Jan Pavel II., enc. Veritatis splendor (6-VII-1993), 64. Texto odkazuje na sv. Tomáše Akvinského, Summa theologiae, II-II, q. 45, a. 2.

[52] Cesta, 184.

[53] Joseph Ratzinger – Benedikt XVI., Ježíš Nazaretský, 2. díl, kap. 7, 3.

[54] Jít s Kristem, 103.

SVRCHOVANĚ NADPŘIROZENÝ DŮVOD

Na začátku svého kázání v nazaretské synagoze Pán předčítá přítomným úryvek z Izajáše: „Duch Páně je nade mnou, proto mě pomazal, poslal mě, abych přinesl chudým radostnou zvěst, abych vyhlásil zajatým propuštění a slepým navrácení zraku, abych propustil zdeptané na svobodu, abych vyhlásil milostivé léto Páně“ (Lk 4,18-19; Iz 61,1-2). Když svitek sroluje, prohlásí: „Dnes se naplnilo toto Písmo, které jste právě slyšeli“ (Lk 4,21).

Ježíš se tímto způsobem prezentuje jako osvoboditel, především od toho, co omezuje vnitřní svobodu: slepota nevědomosti, zajetí hříchu, útisk ďábla. Ve svých kázáních se skutečně nemálo často zmiňuje o svobodě a osvobození pro ty, kdo jej následují: „Když vytrváte v mém slovu, budete opravdu mými učedníky. Poznáte pravdu, a pravda vás osvobodí“ (Jan 8,31).

První křesťané vnímali svobodu hluboce a radostně. Ježíš byl pro ně Spasitel. Nezbavil je jha proto, aby na ně vložil jiné, ale rozlomil veškerá pouta, která jim bránila vést plný život. Tato plnost, která je jim nyní představena jako možná, se projevuje radostí, kterou jejich životy oplývaly. „Stále se radujte. Bez přestání se modlete. Ve všech životních podmínkách děkujte Bohu. Tak to Bůh pro vás chce v Kristu Ježíši“ (1 Sol 5,16-18).

Na počátku Bůh tvoří člověka jako pána nad stvořením, „nejvyšší Umělec utvořil naši přirozenost jako určitý nástroj, vhodný k uskutečňování královské vznešenosti. Aby byl k tomu člověk zcela vhodný, obdařil jej nejen znamenitostmi, pokud jde o duši, nýbrž i pokud jde o tělesnou schránku. Duše tak vyjevuje svoji svrchovanou královskou důstojnost (…), protože nikoho nemá za pána a vše koná z vlastního svobodného rozhodnutí. Ona, z vlastní vůle, jako svrchovaná panovnice, vládne sama sobě. Komu jinému, kromě krále, taková vlastnost přísluší?“[55].

V důsledku hříchu upadl člověk do otroctví, avšak Bůh jej pozvedá s nadějí na budoucí spásu (srov. Gn 3,15). Tato touha vykoupit nás, se projevuje například tehdy, když osvobozuje svůj lid z egyptského otroctví a přislibuje mu zemi, kterou si má podrobit, ale která bude především zemí zaslíbenou, tedy Božím darem, kde mu bude moci svobodně vzdávat úctu. „Já jsem Hospodin, tvůj Bůh, já jsem tě vyvedl z egyptské země, z domu otroctví“ (Ex 20,2). A dodává: „Nebudeš mít jiné bohy mimo mne“ (Ex 20,3). Právě takto Bůh svému lidu představuje desatero přikázání jako podmínku k tomu, aby byli skutečně svobodní a znovu neupadli do područí. Bůh se nesnaží vnucovat jako tyran, nýbrž vytvářet v lidu podmínky k tomu, aby jej svobodně přijal za Pána.

Tato Boží sázka na svobodu je pochopitelná už jen proto, že první přikázání, na němž, podle Ježíše, spočívá zákon a proroci (srov. Mt 22,40), není ničím jiným než přikázáním lásky: milovat Boha nade všechno a bližního jako sama sebe (srov. Mt 22,37-39). Není to jakékoliv nařízení. Jiné věci lze ovládat a prosazovat silou a nátlakem, avšak lásku si takto vynucovat nelze. Bůh ji vyžaduje, jako milovník, až poté, co projevil lásku, kterou chová ke svému lidu, až poté, co četnými způsoby dal poznat svoji náklonnost a starostlivost. K opravdové lásce lze totiž pouze zvát, je třeba si ji získat, protože může být pouze plodem svobody. Aby bylo možné tuto Lásku objevit a nechat se jí pohltit, je zcela nezbytné „podněcovat vnitřní svobodu, která vede k tomu, že člověk jedná s láskou“[56].

Smysl pro svobodu

Právě proto, abychom mohli opravdu milovat, nás Bůh stvořil svobodné. Takto na nás pohlíží a nachází v nás zalíbení. Je nám zatěžko to pochopit, protože jako lidské bytosti nedokážeme tvořit svobodné bytosti. Nanejvýš produkujeme automaty, které dělají to, k čemu jsme je vytvořili, nebo imitujeme svobodu tím, že vyrábíme nahodile fungující artefakty, avšak nejsme schopni dát vzniknout něčemu, co by se samo mohlo rozhodovat. Právě toto s námi ovšem koná Bůh, když nás tvoří a vykupuje z hříchu, který omezoval naši svobodu.

Být svobodný neznamená nebýt determinován nebo podmiňován něčím vnějším, nýbrž především být schopen stát si za svým jednáním a odpověďmi. Svoboda jde proto ruku v ruce s odpovědností. Být svobodný znamená být schopen zodpovídat se a utvářet tak plný a skutečný dialog s jinými lidmi, zejména pak se svým stvořitelem.

Svoboda tedy není něco přidaného, vlastnost, bez níž bychom se mohli obejít a být sami sebou. Svoboda, kterou pro nás chce Bůh, je opravdová a natolik hluboká jako naše bytí. Její uznání představuje pro lidskou bytost značný pokrok: „Vášeň pro svobodu, její vyžadování ze strany osob a národů, je pozitivním znamením naší doby. Uznávat svobodu každé ženy a každého muže znamená uznávat, že jsou osoby, které jsou pány svého jednání a nesou za ně odpovědnost, s možností usměrňovat svoji vlastní existenci“[57].

Bůh, který nás miluje takové, jací jsme, protože nás stvořil, nás chce mít svobodné, protože nás miluje pro nás samé a spokojuje se jedině se svobodnou a láskyplnou otevřeností našeho nitra: „Dej mi, synu, své srdce“ (Př 23,26). Proto je pochopitelné, že „proto, že se mi chce“[58], je pro svatého Josemaríu svrchovaně nadpřirozený důvod ke konání dobra, v němž se snoubí tajemství stvořitelské a vykupitelské Boží lásky s autentickou odpovědí jeho milovaného stvoření, které má ve svých rukou, zda jej uzná za Otce a s důvěrou přijme vůli toho, kdo může pro své dítě chtít jedině dobro.

Bůh vložil osud do našich rukou. Jistě ne v tom smyslu, že svými silami dokážeme dosáhnout toho, co má pro nás připravené, nýbrž proto, že je v našich rukou obrátit se k němu, který je tím, kdo nás může učinit šťastnými[59]. Uznání této schopnosti svobodně milovat Boha v nás může v první chvíli vyvolat strach. Pokud však se nám zachce říci mu ano, naplní nás právě toto přesvědčení, že jsme svobodní, radostí a nadějí. Jako Boží děti se budeme cítit bezpečně do té míry, do jaké se hodláme opírat o něj. Lze tedy pochopit, proč svatý Josemaría, když uvažuje o svém vlastním povolání, volá: „Nepociťujete radost z vědomí, že věrnost do značné míry závisí na nás? Jsem uchvácen pomyšlením, že mě Bůh miluje a že se mu zachtělo, aby jeho Dílo záviselo také na mé odpovědi. A jsem potěšen, že mu mohu svobodně říci: Pane, i já tě miluji, počítej s mojí malostí.“[60]

Vědomí svobody nám pomáhá budovat náš život na skutečnosti, že jsme Boží děti. Nejsme nahraditelní jedinci: naše odpověď je nenahraditelná, protože jsme stvoření, jež Bůh miluje výjimečnou láskou. Můžeme však ztrácet vědomí své svobody do té míry, do jaké ji neuplatňujeme. V takovém případě je logické, že se budeme cítit stále více omezováni, podmiňováni, ba dokonce podmaňováni svými duševními rozpoloženími nebo prostředím. V důsledku toho může vyvstat pochybnost, jestli jsme svobodní, jestli být svobodný stojí za to nebo jestli to má smysl.

Křesťan však ví, že svoboda smysl má. Nejenže jsme díky ní zbaveni pout a schopni se sami rozhodovat. Je málo platné někoho osvobodit a říci mu, že může jít kamkoliv, když neexistuje cíl, k němuž by mohl směřovat, nebo – pokud existuje – ani v nejmenším netuší, jak se do něj dostat. Bůh nám nejen uděluje schopnost oprostit se od toho, co nás omezuje a spoutává, ale otevírá před námi nekonečný obzor poskytující odpověď na naše nejhlubší touhy. Vždyť ten, který stvořil naši svobodu, naprosto nebrání jejímu rozvoji a otevírá nám možnosti růst bez míry, protože tímto způsobem jako svobodná stvoření napodobujeme Boha, a ve spojení se svým Jednorozeným Synem nám nabízí plně rozvíjet svoji osobnost.

Opravdová svoboda

Svatý Josemaría svoji práci chápal „jako úkol konfrontovat každého jedince s požadavky jeho života, pomoci mu, aby přišel na to, co od něho Bůh konkrétně chce, aniž bych se nějak dotkl jeho nezávislosti a vlastní odpovědnosti, které charakterizují křesťanské svědomí. Toto stanovisko předpokládá úctu k významnosti zjevené pravdy a lásku ke svobodě člověka. Mohl bych dodat, že také předpokládá jistotu, že dějiny nejsou předem určeny, ale otevřeny rozmanitým možnostem, které Bůh nechce předem vylučovat“[61].

Je tedy pochopitelné, že ten, kdo Krista nezná, a přitom bere svoji svobodu vážně, je na cestě k nalezení Boha, protože započíná hledání, které odhaluje možnosti našeho stavu spolu s jeho zjevnými omezeními. Ovšem i ten, kdo Boha již miluje, drží se jeho ruky a vstupuje do ní, vytváří podmínky k tomu, aby s ním navázal hlubší a opravdovější vztah.

Ve shodě s důstojností Božích dětí pouze je, když se cítí „volní jako ptáci“[62], když dělají, co skutečně chtějí, ačkoliv to, co se po nich chce, vyžaduje – jako u Krista – ponížení a láskyplné podrobení. Nejedná se tedy jen o to, abychom jednali, jako bychom byli svobodní: pokud chceme následovat Ježíše opravdově, musíme v sobě hledat zdroj této opravdové svobody, kterým je naše Boží synovství, a podle toho jednat, abychom získali svobodu ducha, která „(…) je onou schopností a obvyklým postojem jednat z lásky, zejména ve snaze řídit se tím, co Bůh v dané situaci od každého žádá“[63].

Skutečnost, že v ní máme oporu, se projevuje spontánností a iniciativou, se kterou jednáme, a také tím, že se nenecháváme ovládat strachem. Důsledkem nedostatku svobody totiž často bývá sklon nechat se strachem strhávat. Strach toho, kdo se vyhýbá hříchu z potřeby uniknout trestu, nazývají teologové otrockým strachem. Tento strach může být začátkem návratu k Bohu, ale křesťanský život na něm nesmí spočívat, protože „kdo má strach, není v lásce přiveden k dokonalosti“ (1 Jan 4,19). Musíme jednat „jako lidé, kteří mají být souzeni podle zákona svobody“ (Jak 2,12).

Strach se může projevovat v mnoha oblastech našeho života. Kdo se bojí, přestože chce dobro, myslí především na zlo, kterému chce uniknout. Proto když strach je hnací silou našeho jednání, snadno malomyslníme a komplikujeme si situaci do té míry, že jsou zastíněny skutečné důvody našich skutků a dobrodiní, o něž usilujeme. Jestliže ovšem milujeme Boha, jestliže jej chceme milovat, zbavuje nás strachu, protože těm, kdo milují Boha, všechno napomáhá k dobrému (srov. Řím 8,28). Toto přesvědčení zahání naše bezdůvodné obavy a dovoluje nám plně zakoušet svobodu Božích dětí a jednat radostně a odpovědně.

Pravdou je, že Bohu neříkáme ano jednou provždy. Jsme bytosti časné a musíme obnovovat a dávat růst naší odpovědi v čase. Navíc, protože jsme povoláni k tomu, abychom odpovídali svobodně, vyžaduje od nás Pán stále autentičtější odpověď. Někdy se dokonce jakoby skrývá, aby naše přilnutí k němu bylo svobodnější a plnější, aby je očistil od vnějších a nahodilých důvodů, aby jeho pohnutkou nebyl strach, nýbrž láska. Tato okolnost nás nesmí znepokojovat. Je to výzva k věrnosti, která není zachováváním něčeho, co již bylo vykonáno, ale radostným obnovováním darování se Bohu, za nejrůznějších okolností, které touží být velkomyslné a nezištné. Věrnost nás vede k tomu, abychom se ke svému ano často vraceli, aby bylo plnější a abychom na jeho základě budovali svůj vnitřní život, na tom základě, kde spočívá Boží milost a naše nejhlubší intimita.

Časté uvědomování si, že nejsme automaty ani zvířata řídící se instinktem, ale svobodná stvoření, s otevřenou budoucností, která závisí na naší iniciativě, nám pomůže vyjít z anonymity a žít svůj život před Bohem a před lidmi v první osobě, aniž bychom na kohokoliv svalovali zodpovědnost, kterou obnáší. Takto budeme schopni navázat s Bohem opravdový dialog, osobní vztah, v němž bude moci krystalizovat opravdové a hluboké přátelství. Díky tomuto přátelství zachvátí naši duši neuhasitelná žízeň přinášet tuto Boží Lásku a vědomí svobody, které ji provází, všem lidem, a to i skrze přátelství, protože „přátelství jako takové je apoštolát; přátelství jako takové je dialog, v němž dáváme a přijímáme světlo; v němž se rodí plány, ve vzájemném otevírání horizontů; v němž se radujeme ze všeho dobrého a podporujeme se v těžkostech; v němž se cítíme dobře, protože Bůh nás chce mít spokojené“[64].

José Ignacio Murillo

[55] Řehoř z Nyssy, O stvoření člověka, 4.

[56] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14-II-2017, 8.

[57] F. Ocáriz, Pastýřský list, 9-I-2018, 1.

[58] Sv. Josemaría, Jít s Kristem, 17.

[59] „(…) Ale dala mu svobodné rozhodování, jímž by se mohl obrátit k Bohu, jenž jej učiní blaženým. Co totiž můžeme skrze přátele, sami sebou nějak můžeme“, sv. Tomáš Akvinský, Summa theologiae, I-II, q. 5 a. 5 ad 1.

[60] Sv. Josemaría, A solas con Dios, 324.

[61] Jít s Kristem, 99.

[62] Sv. Josemaría, List, 14-IX-1951, 38.

[63] F. Ocáriz, Pastýřský list, 9-I-2018, 5.

[64] Tamtéž, 14.

VDĚČNOST NÁS PODNĚCUJE K BOJI

„Je to jako s jedním člověkem, který se chystal na cesty: zavolal si služebníky a svěřil jim svůj majetek. Jednomu dal pět hřiven, druhému dvě a třetímu jednu, každému podle jeho schopností, a odcestoval“ (Mt 25,14-15). Ježíšův příběh o hřivnách je nám důvěrně známý a, stejně jako celé Písmo, nás nikdy nepřestává vyzývat k většímu pochopení našeho života s Bohem.

Podobenství v podstatě hovoří o člověku, který velkoryse svěřuje značnou část svého bohatství třem svým služebníkům. Při tom s nimi nejedná jako s pouhými služebníky, ale zapojuje je do svých obchodních záležitostí. Z tohoto pohledu se zdá, že právě sloveso svěřovat je zde vhodné: nedává jim podrobné instrukce s tím, co přesně mají dělat. Nechává to na nich. Soudě podle jejich reakce – nasazení, se kterým se snaží bohatství svého pána rozhojnit – dva z nich to pochopili okamžitě. Gesto svého pána vnímali jako projev důvěry. Mohli bychom dokonce říci, že je považovali za znamení lásky, a proto se mu snažili s láskou zavděčit, ačkoliv jim nebylo zadáno více požadavků nebo podmínek. „Ten, který dostal pět hřiven, hned šel, podnikavě jich využil a vyzískal pět dalších“ (Mt 25,16). Stejně tak ten, který měl dvě hřivny, získal další dvě.

Třetí služebník však vnímá něco zcela jiného. Cítí, že je vystaven zkoušce a že tedy nesmí selhat. Pro něj je ze všeho nejdůležitější neučinit chybné rozhodnutí. „Ten, který dostal jednu, šel, vykopal v zemi jámu a peníze svého pána ukryl“. Bojí se toho, aby se svému pánu neznelíbil, i důsledků, které by z jeho pohledu mohly z jeho hněvu vyplynout. Proto říká: „Pane, vím, že jsi tvrdý člověk; sklízíš, kde jsi nesel, a sbíráš, kde jsi nerozsypal: Měl jsem strach, a proto jsem šel a tvou hřivnu ukryl v zemi. Tady máš, co ti patří“ (Mt 25,24-25). Protože má za to, že jeho pán je tvrdý a nespravedlivý, nevnímá, že mu bylo něco svěřeno. Považuje to za obtížnou zkoušku, nikoliv za příležitost. A protože v této zkoušce nechce selhat, raději s majetkem a zájmy jiné osoby nakládá nejjistějším možným způsobem. Výsledkem je chladný a lhostejný postoj: „Tady máš, co ti patří“ (Mt 25,25).

Tyto dvě zcela rozdílné reakce nám mohou pomoci zamyslet se nad tím, jak odpovídáme na to, co nám Bůh, náš Otec, svěřil: náš život a naše křesťanské povolání. Obojí má v jeho očích nesmírnou hodnotu a On to vložil do našich rukou. Jaká je naše odpověď?

Bojujme z vděčnosti, nikoliv ze strachu

Pro první dva služebníky z podobenství byla důvěra jejich pána skutečným darem. Věděli, že si to nezaslouží, neměli právo od něj očekávat podobný úkol. Novým způsobem pochopili, že vztah s jejich pánem není založen na úspěchu nebo selhání v tom, co dělají, nýbrž na tom, jak na ně pohlíží. Kromě toho, že věděl, kým v současnosti skutečně jsou, byl schopen také vytušit, kým by mohli být. Z tohoto pohledu si lze snadno představit hluboký pocit vděčnosti, který v jejich srdcích vytryskl. Pohled naděje je skutečným darem a nejpřirozenější odpovědí na tento dar je chtít se něčím odvděčit.

Pokud si toto neuvědomujeme, můžeme podcenit důležitost boje ve svém křesťanském životě. Jestliže se snažíme dosáhnout úspěchu proto, abychom si zasloužili být milováni, jen velice obtížně nám boj poskytne opravdový pokoj. Snažit se být milován, třebaže nevědomě, vždy znamená, že selhání a nezdary vedou k hluboké malomyslnosti nebo v horším případě k tomu, že se duše zmocní hořkost. Avšak pokud je základem boje vděčnost, pomáhá nám tohoto nebezpečí se vyvarovat.

Z podobenství rovněž vysvítá, že první dva služebníci vnímali v tomto daru poslání, a to poslání jedinečné a osobní. Pán, jak je řečeno, dal každému „podle jeho schopností“ (Mt 25,15). Je málo pravděpodobné, že by služebníci měli z dřívějška zkušenost s investováním a správou velkého množství majetku. Avšak tím, že jim důvěřoval a pohlížel na ně podle toho, kým se mohou stát, je pán ve skutečnosti povolal k tomu, aby byli víc, aby se snažili dojít tam, kde dosud nejsou. Jinak řečeno, s tímto darem jim bylo uděleno zcela zvláštní poslání. A protože tento dar touto optikou vnímali, byli povzbuzeni a odhodláni naplnit očekávání tohoto povolání. Přijali záležitosti svého pána za své a snažili se podniknout něco, s čím zatím neměli zkušenost. Z vděčnosti se rozhodli učit, růst a být na sebe nároční, bez ohledu na případné obavy.

Stejně jako v podobenství povolává Bůh Otec každého z nás podle toho, kým On vidí, že se můžeme stát. Toto je to nejdůležitější a něco, co chceme znovu objevit ve své modlitbě: jak nás vidí Bůh, a ne jak na sebe pohlížíme my sami. Chceme se ujistit, že náš boj se soustředí na něj, ne na nás. Právě proto, že si mohu být jistý Božím postojem ke mně, můžu zapomenout sám na sebe a odhodlat se rozvíjet, přispívat k růstu bohatství, které mi bylo svěřeno k jeho slávě a k užitku druhých. Tento boj nám dá růst ve ctnosti víry, naděje a lásky a ve všech lidských ctnostech, které nám umožní znamenitě pracovat a být opravdovými přáteli svých přátel.

Boj inspirovaný Ježíšovým příkladem

Každý z nás touží po pokoji a úlevě, odpočinku od veškerého úsilí. Ježíš tomu dokonale rozumí, a proto nás vyzývá: „Pojďte ke mně, všichni, kdo se lopotíte a jste obtíženi, a já vás občerstvím. Vezměte na sebe mé jho a učte se ode mě, neboť jsem tichý a pokorný srdcem, a naleznete pro své duše odpočinek. Vždyť mé jho netlačí a mé břemeno netíží“ (Mt 11,28-30). Tento odpočinek plně zakusíme na konci věků, až budeme vzkříšeni a celé stvoření se naplní Bohem, tak jako vody pokrývají moře (srov. Iz 11,9). V současné době však pokoj a odpočinek, který nám Ježíš nabízí, úzce souvisí s nutností vzít na sebe své jho a bojovat o to, abychom jej následovali. „Kdo chce jít za mnou, ať zapře sám sebe, vezme svůj kříž a následuje mě“ (Mk 8,34). Ježíšova slova nejsou přísným, svévolně vnuceným požadavkem, ale naopak zdrojem nesmírné útěchy. Kristus jde před námi a na vlastním těle zakouší nároky, obavy a bolesti, které vyvstávají ve světě poznamenaném hříchem, když svobodně odpovídá na volání Otce. Ježíš nás nevyzývá k boji z dálky, ale byl zde dříve než my, vždy nás předchází. „Náš velekněz není takový, že by nebyl schopen mít soucit s námi, slabými. Naopak! Vždyť on sám byl vyzkoušen ve všem možném jako my, ale nikdy se nedopustil hříchu. Přistupujme tedy s důvěrou k trůnu milosti, abychom dosáhli milosrdenství a nalezli milost, kdykoli potřebujeme pomoci“ (Žid 4,15-16). Pán nám navrhuje něco, co již sám prožil.

V podobném duchu, jako Šimon z Cyrény nesl kříž s Ježíšem, povzbuzuje svatý Josemaría každého z nás, abychom ve svém životě objevili, jak být cyrénští: „Pro milujícího člověka neznamená žádné neštěstí, když se dobrovolně stane Kristovým Šimonem Cyrénským, který se ocitá tak blízko jeho bolestnému lidství proměněnému v pouhou trosku; dává mu to jistotu, že Bůh je blízko a že žehná za tuto jeho volbu“[65]. Objevné je to, že ve svém boji – který bych stejně jako Šimon mohl považovat za nespravedlivý – pokračuji spolu s Ježíšem. Jde o to být s ním spojen v přítomném okamžiku, ve svém úsilí, a nejen tehdy, když se mi daří. Dobrovolně jej přijmout jako nedílnou součást daru mého křesťanského povolání předpokládá otevřít se přesvědčení, že sám Ježíš vyvíjí snahu ve mně a se mnou. Proto „už neponeseme jen tak nějaký kříž, ale objevíme, že je to kříž Kristův a budeme mít útěchu, že Spasitel se postará o to, aby nám jeho tíhu ulehčil“[66].

Zároveň nás Pán také vyzývá, abychom vnímali důsledky života, který objímá kříž: vítězství nad hříchem a nad smrtí a jeho oslavení Otcem. Díky zmrtvýchvstání máme v Ježíši zcela nezlomný důkaz hodnoty, kterou má snaha být věrný tomu, co nám náš Bůh Otec svěřil. Svatý Pavel nám sděluje: „Nynější lehké břemeno utrpení zjednává nám nad každou míru věčnou tíhu slávy“ (2 Kor 4,17). U Ježíše můžeme hledět na kříž a vidět nikoliv neužitečnou a nesmyslnou bolest, ale vítězství a vykoupení. Takto budeme schopni odůvodnit si nároky a těžkosti, které nutně vyvstanou, když se snažíme věrně následovat Krista v jeho příkladu rozmnožovat a činit plodným to, co mu Otec svěřil.

Milost boj neodvrací, nýbrž proměňuje

Služebník, který hřivnu zakopal, možná pociťoval rozpaky, ba snad byl dokonce skleslý z úsilí, které obnášelo to, co viděl dělat své druhy. Protože měl snahu se s nimi srovnávat a možná proto, že se takového úkolu necítil hoden, hledal snadnější a jistější cestu. Vykopal tedy jámu a zahrabal do ní dar, který mu byl svěřen, i se všemi možnostmi, které s ním souvisely. Tento základní námět se opakuje pokaždé, když se vyhýbáme úsilí a nepohodlí, které obnáší snaha o cokoliv, co má v životě cenu. Nesmíme zapomínat, že boj a úsilí láskyplně hledat dobro nejsou nespravedlivé ani nahodilé. Jsou součástí samotné přirozenosti života, toho života, který Pán posvětil. Na naší pozemské cestě dochází ke spojení s Ježíšem právě skrze svobodný a láskyplný boj o růst v nadpřirozených a lidských ctnostech. Milost totiž nenahrazuje dynamiku, jež je vlastní lidskému životu, nýbrž jej spojuje s Bohem.

Pokud si to uvědomujeme, nebude naše snaha a náš boj výrazem soběstačnosti či neopelagiánství. Nikdy nesmíme zapomínat, že – jak napsal svatý Pavel Filipským – „to, že chcete, i to, že pak jednáte, působí ve vás Bůh, abyste se mu mohli líbit“ (Flp 2,13). Boj se tedy s působením milosti v nás nikterak nevylučuje. Růst v teologálních ctnostech není ve své podstatě nic jiného než láska – božská i lidská – a svatost je právě „plnost lásky“[67].

Svatý Josemaría vyjadřuje tutéž teologickou pravdu z pohledu modlitby: „Později, při rozhovoru s Pánem v modlitbě, jsi pochopil s větší jasností, že boj je synonymem lásky, a prosil jsi ho o větší lásku, bez strachu z boje, který tě čeká, protože budeš bojovat o Něho, s Ním a v Něm“[68]. Čím více se budeme snažit žít svůj boj jako lásku, tím více v nás poroste touha, aby se tato láska, tento boj rozhořel. Dokážeme tak překonávat pokušení zakopat, co jsme dostali, ve snaze vyhnout se nepohodlí, a místo toho vše vložíme do úsilí, které toto poslání nutně obnáší.

Svoboda k růstu, svoboda k učení

Ve svém pastýřském listu z 9. ledna (roku 2018, pozn. překl.) nám Otec pomáhá hlouběji se zamyslet nad úzkým vztahem mezi svobodou a bojem v našich životech: „Čím jsme svobodnější, tím více můžeme milovat. Láska je náročná: ‚všechno omlouvá, všemu věří, nikdy nad ničím nezoufá, všecko vydrží‘ (1 Kor 13,7)“[69]. Zároveň čím více milujeme, tím se cítíme svobodnější, a to i v těžkých nebo nepříjemných chvílích. „Čím je naše láska intenzivnější, tím jsme svobodnější. Se svobodným duchem jednáme i tehdy, když nemáme chuť něco udělat nebo je to pro nás zvlášť namáhavé, pokud to děláme z lásky, tedy ne proto, že nás to baví, ale proto, že chceme.“[70]

Dokázat dělat i to, do čeho se nám nechce, rozjasňovat trudnou realitu slovy „láska“ a „svoboda“, nevyžaduje žádnou techniku. Spíše se jedná o hlubokou pravdu našich duší, kterou je každý z nás zván objevit. Čím více se ztotožníme s darem, který nám Bůh udělil, se svými hřivnami i posláním, tím ochotněji budeme bojovat, když bude třeba, abychom tento dar ochraňovali a rozvíjeli. Pohnutkou našeho jednání nebude strach ani tíha povinnosti, nýbrž vděčnost Bohu a touha odpovídat na jeho Lásku. „Víra v Boží lásku ke každé ženě a ke každému muži (srov. 1 Jan 4,16) nás podněcuje k odpovědi z lásky. My můžeme milovat, protože On nás miloval první (srov. 1 Jan 4,10). Vědomí, že nekonečná Boží Láska je přítomna nejen u zrodu naší existence, ale v každém okamžiku, protože On je s námi spojen důvěrněji než my sami, nás naplňuje jistotou.“[71]

V poslední době se hodně zapracovalo na tom, aby byl znovu pochopen význam boje v rámci integrálního rozvoje osobnosti, zejména v oblasti profesní práce a vzdělávání. „Pomyslete na své kolegy, kteří vynikají svou profesní vážností, svou poctivostí, svou obětavou službou: nevěnují snad mnoho hodin dne, a dokonce i noci této práci? Nemáme se od nich co učit?“[72] Jistě se od nich můžeme naučit lépe bojovat a být tak svobodní, abychom více milovali. Navíc ti, kdo lépe bojují, vedou obvykle otevřený boj. Nepovažují své schopnosti – své hřivny – za něco neměnného či předem daného. Stejně jako první dva služebníci z Ježíšova podobenství chápou, že to, co je jim svěřováno, má růst skrze jejich snahu a boj. Pokud se budeme tohoto příkladu držet, zjistíme, že boj sám o sobě stojí za to: protivenství a těžkosti se již nebudou jevit jako selhání, nýbrž jako příležitosti k tomu, abychom se učili a zlepšovali; nebudeme své úsilí vnímat jako nedostatečné, ale jako znamení růstu. Místo toho, abychom se cítili ublíženi, že druzí vidí naše nedostatky, budeme toužit svoji slabost poznávat a přijímat od druhých rady.

První dva služebníci z podobenství možná věřili, že to, co jim bylo svěřeno, může růst. Získala si je a inspirovala důvěra jejich pána. Také my se můžeme cítit stejně inspirováni, stejně svobodní, když se znovu přesvědčujeme o tom, že v jedinečném poslání, které každému z nás svěřil, tkví láska našeho Boha Otce. V poslání, které obnáší oběť a boj, aby bylo možné je uskutečnit.

Pán nám svěřil úžasné poslání. Zachtělo se mu počítat s námi, aby zpřítomnil svoji nekonečnou Lásku uprostřed světa, v němž žijeme. Proto „vědět, že Bůh nás očekává v každém člověku (srov. Mt 25,40) a že se chce zpřítomnit v jejich životech také skrze nás, nás podněcuje ke snaze rozdávat plnýma rukama, co jsme dostali. Ve svém životě, děti moje, jsme dostali a dostáváme mnoho lásky. Dávat ji Bohu a druhým je nejpříznačnější skutek svobody. Láska uskutečňuje svobodu, vykupuje ji: dává jí setkat se se svým počátkem i koncem, v Boží Lásce“[73]. Oběma služebníkům, kteří se o dar svého pána starali, se nakonec dostalo mnohem větší odměny, než si dokázali představit: „Správně, služebníku dobrý a věrný. Málo jsi spravoval věrně, mnoho ti svěřím. Pojď se radovat se svým pánem“ (Mt 25,23). O tuto radost usilujeme a tato radost nás také provází v našem boji plném naděje, pro kterou svatý Pavel zvolal: „Jsem přesvědčen, že utrpení tohoto času se nedají srovnat s budoucí slávou, která se zjeví na nás“ (Řím 8,18).

Justin Gillespie

[65] Sv. Josemaría, Boží přátelé, 132.

[66] Tamtéž.

[67] Sv. Josemaría, Brázda, 739.

[68] Tamtéž, 158.

[69] F. Ocáriz, Pastýřský list, 9-I-2018.

[70] Tamtéž.

[71] Tamtéž, 4.

[72] Boží přátelé, 60.

[73] F. Ocáriz, Pastýřský list, 9-I-2018, 4.

ŽÍT S VĚDOMÍM, ŽE MÁME POSLÁNÍ
(I)

Žít s vědomím, že máme poslání, znamená uvědomovat si, že nás Pán posílá, abychom předávali jeho Lásku lidem kolem sebe. Předpokládá to rozhodovat se vždy pod vedením Ducha svatého s ohledem na toto poslání, protože dává rozměr a smysl našemu putování po této zemi.

V prvních kapitolách Skutků apoštolů je popisována scéna, která dodnes nepozbyla nic na své působivosti. Apoštolové jsou po svém uvěznění zázračným způsobem vysvobozeni andělem, ale místo toho, aby prchli před pravomocí, vrací se do chrámu kázat. Jsou opět zatčeni a předvedeni před veleradu. Velekněží jsou překvapení tím, co vidí, a říkají: „Přísně jsme vám přece přikázali, že v tom jménu už nesmíte učit.“ Apoštolové se však nenechají zastrašit a odpovídají: „Více je třeba poslouchat Boha než lidi.“ (Sk 5, 28–29)

První křesťané po nich tuto hlubokou víru zdědili. Existuje o tom řada dokladů ve Skutcích apoštolů a dostatečně výmluvné jsou i dějiny prvních století křesťanství. Opakovaně se při tom setkáváme s jednou a toutéž potřebou vyjádřenou s přirozeností toho, co je opravdové: „Je přece nemožné, abychom nemluvili o tom, co jsme viděli a slyšeli“ (Sk 4, 20). Křesťané dokážou snášet tresty, jsou dokonce ochotni podstoupit i smrt, a přesto neztrácí radost. V jejich srdcích je jakási naplněnost a Život, cosi, co je činí šťastnými, co jim ani smrt nemůže vzít a co nemohou nepředávat dál. Před námi, kteří jsme se stali členy církve mnohem později, v této souvislosti vyvstává otázka, zda to vše máme považovat za věc minulosti, nebo prožívat podobně.

Aktuálnost výzvy

Možná se nám zdá, že mezi námi a prvními křesťany je propastný rozdíl, že oni byli na takovém stupni svatosti, na jaký se my sotva kdy dostaneme, že fyzická blízkost Ježíše Krista (či alespoň některého z dvanácti apoštolů) z nich udělala lidi téměř bez poskvrnky a naplnila je zápalem, který nikdo a nic nemohlo uhasit. Ve skutečnosti však stačí otevřít evangelium, abychom si uvědomili, že tomu tak není.

Apoštolové se často chovali jako my, tedy jako nedokonalí lidé. Neprošli ani žádnou zvláštní intelektuální průpravou: prvních dvaasedmdesát učedníků je s Ježíšem teprve několik týdnů, když je posílá (před sebou k izraelskému národu) (srov. Lk 10,1–12). V jednom však mají křesťané prvotní církve zcela jasno: jejich Pán Ježíš Kristus za každého z nich zemřel a vstal z mrtvých, předal jim Dar Ducha svatého a spoléhá na to, že s jejich pomocí dojdou spásy všichni lidé. Není to tedy otázka znalostí či nějakých výjimečných podmínek pro apoštolát; jde pouze o to přijmout Kristovu výzvu, otevřít se jeho Daru a svým životem na něj odpovědět. Snad proto nám chtěl papež František slovy svatého Pavla připomenout, že Pán „si nás vyvolil, abychom byli před ním svatí a neposkvrnění v lásce“ (Ef 1, 4).[74]

Církev si byla v každé době vědoma toho, že se jí dostalo od Krista výzvy a spolu s ní i úkolu. Ona sama je navíc tou výzvou a tím úkolem: církev „je svou podstatou misionářská, protože odvozuje svůj původ z poslání Syna a z poslání Ducha svatého podle plánu Boha Otce“.[75] Nejde o nějaké krásné přání či lidské snažení, její „poslání je pokračováním a dějinným rozvíjením poslání samého Krista“.[76] Jinými slovy církev a každý z jejích členů pokračuje v poslání Krista, který přišel na zem, aby zpřítomnil a dovršil Boží Lásku ke všem tvorům. Církev může v jeho poslání pokračovat proto, že Pán jí – a tedy i nám – posílá Ducha svatého, počátek této Lásky.

Tedy i my jsme byli povoláni. Náš život spočívá v tom, že máme úkol ve světě a pro svět. Náš duchovní život a náš názor na apoštolát se změní, podíváme-li se na něj z tohoto hlediska. Pán nás vyhledal a nyní nás vysílá do světa, abychom se o obdrženou spásu podělili se všemi lidmi. „Jděte a hlásejte evangelium… já jsem s vámi… To řekl Ježíš… a řekl to tobě.“[77] Řekl to mně, řekl to každému z nás. V Boží přítomnosti si proto můžeme říci: „Jsem křesťan, protože Bůh mne povolal a poslal…“ V síle jeho Ducha pak můžeme z celého srdce odpovědět slovy žalmu: „Zde jsem, Pane, abych splnil tvou vůli!“ (srov. Žl 40, 8–9)

Splnit naléhavý Kristův příkaz

Když svatý Josemaría cestoval v padesátých letech po Evropě a navštěvoval první členy Opus Dei, kteří se vydali rozvíjet apoštolskou činnost Díla do různých zemí, „vedl často pro ty, kteří ho na jeho cestách doprovázeli, odpolední modlitbu a při ní rozebíral úryvek z evangelia, v němž Pán říká apoštolům: Vybral jsem vás, abyste šli…, ut eatis“.[78] Tato slova byla jeho jakýmsi refrénem. Snažil se, aby Ježíšova slova našla odezvu v srdcích jeho přátel, aby se upevnili v pravdě, jež dávala smysl jejich životu, a aby v sobě udržovali živý smysl pro poslání, které uvádělo v pohyb jejich celý život: „Ne vy jste si vyvolili mne, ale já jsem si vyvolil vás a určil jsem vás, abyste šli a přinášeli užitek a váš užitek, aby byl trvalý.“ (Jan 15, 16)

Už jsme četli a slyšeli mnoho příběhů o těch, kteří se jako první vydali za Pánem v Opus Dei: o prvním kroužku v útulku Porta Coeli; o první studentské koleji v ulici Ferraz; o intenzivním rodinném životě, který se svatý Josemaría snažil pěstovat v dramatických letech občanské války; o první expanzi po Španělsku; o příjezdu do Říma; o rychlém rozšíření po celém světě… Všichni ti mladí a již ne tak mladí lidé následovali zakladatele, protože věděli, že tím odpovídají na Boží volání. Prostřednictvím Díla nalezli Ježíše Krista a objevili poklad, pro který jim stálo za to obětovat celý život. Nalezli Kristovu Lásku a přijali poslání vnášet tuto Lásku do celého světa, předávat její teplo dalším lidem a jejím božským plamenem zapalovat jejich srdce. Nebylo třeba, aby jim to někdo připomínal, sami toužili po tom, aby se oheň této Lásky rozšířil, což je zcela pochopitelné, protože „dobro vždycky tíhne k tomu, aby se sdílelo. Každá autentická zkušenost pravdy a krásy se sama šíří“.[79]

Někteří z nich byli mladí a nadšení, jiní měli možná chladnější hlavu a byli racionálnější. Všichni však byli přesvědčeni o tom, že onen mladý kněz budoval Dílo na výslovné Boží přání. Proto dokázali odpovědět na Pánovu výzvu, všeho nechat a jít za Ním. Zakusili to, co jim svatý Josemaría často říkával: „Nezapomeňte, děti moje, že nejsme duše, které se spojily s jinými dušemi ve snaze vykonat něco dobrého. Je to hodně…, ale je to málo. Jsme apoštolové, kteří plní naléhavý Kristův příkaz.“[80] Protože následovali Ježíše naprosto svobodně, nevnímali tento příkaz jako zátěž, spíše naopak. Prožívali zakladatelova slova: „Toto nadpřirozené přesvědčení o božském charakteru našeho podniku nám nakonec dodá tak silné nadšení a lásku k Dílu, že se budete cítit přešťastni, že se můžete obětovat pro jeho uskutečnění.“[81] Nepotřebovali, aby jim někdo vysvětloval smysl těchto slov, protože jimi žili.

Neděláme apoštolát, jsme apoštolové!

Vzpomínání na příhody, které se udály v počátcích Díla, nás rozhodně nenechává chladnými. Od dob, kdy apoštolové kázali, již uplynulo hodně století, od založení Díla neuběhlo ještě ani sto let. Dějiny církve nám pomáhají pochopit, že Pánova výzva po celá staletí nadále zaznívá v našich srdcích – a v srdcích všech křesťanů. Do života nám vstoupila Láska, byli jsme uchváceni Kristem (srov. Flp 3,12). Nyní je na nás, abychom tuto Lásku přijali a nechali se Kristem proměnit. Jedno totiž souvisí s druhým: čím více bude náš život soustředěný v Kristu, tím více „se posílí misijní povaha našeho povolání prožívaného v naprosté a radostné odevzdanosti“.[82]

První členové Díla se podobně jako první křesťané setkali s Ježíšem Kristem, pevně se přimkli k jeho Lásce a k předkládanému poslání a byli svědky toho, jak se jejich život neuvěřitelným způsobem proměnil. Naplnilo se na nich, co nám připomněl Otec krátce po svém zvolení: „Máme svobodu milovat Boha, který volá, Boha, který je láska a který do nás lásku vkládá, abychom mohli milovat jeho i ostatní. Díky této lásce si plně uvědomujeme své poslání, jímž není ‚apoštolát vykonávaný sporadicky a příležitostně, ale apoštolát vykonávaný soustavně a na základě povolání, chápaném jako ideál našeho života‘.“[83]

Apoštolské poslání naplňuje celý život, a proto není nějakým zvnějšku uloženým úkolem ani přítěží, kterou je třeba přidat k ostatním běžným povinnostem. Je přesným vyjádřením naší identity, kterou nám Kristova výzva odhalila: „Neděláme apoštolát, jsme apoštolové!“[84] Naplňováním tohoto poslání se naše apoštolská identita posiluje. Stálým zdrojem inspirace je v tomto ohledu život svatého Pavla. Přečteme-li si vyprávění o jeho cestách, zaujme nás, že jeho poslání ne vždy dosáhlo očekávaných výsledků. Například na své první cestě je v Antiochii v Pisídii zavrhnut tamními židy a později vyhnán z města. Je nucen prchnout z Ikónia, protože mu hrozí smrt. V jednom lykaonském městě je kamenován… (srov. Sk 13–14).

Apoštol pohanů však přesto neztrácí ze zřetele výzvu, se kterou se na něj Ježíš obrátil na cestě do Damašku, kde ji poté upřesnil. Neúnavně tedy hlásá: „Kristova láska nás nutí!“ (2 Kor 5,14) Když píše křesťanské obci, která ho ještě nezná, nebojí se dokonce představit se jako „Pavel, služebník Krista Ježíše, povolaný za apoštola, určený k hlásání radostné zvěsti“ (Řím 1,1). Je „povolaný za apoštola“. Vzápětí se na členy zmíněné křesťanské obce obrací jako na „povolané Ježíšem Kristem (…), milované Bohem a povolané do stavu svatých“ (Řím 1,6–7). Pavel se cítí být povolán Bohem a stejně tak si je vědom toho, že povoláni jsou i všichni věřící.[85] Vědomí poslání je pro něj podnětem k bratrství, které přesahuje pozemská pouta. I my bychom mohli na otázku: „Kdo jsem já?“ odpovědět: „Jsem někdo, kdo je milován Bohem a spasen Ježíšem Kristem. Jsem povolaný za apoštola, vyzvaný k tomu, abych lidem přinášel obdrženou Lásku. Proto pro mne apoštolát není úkolem, ale nutností.“ Od té doby, co jsme se setkali s Ježíšem Kristem, víme, že jsme solí a světlem světa, a že proto nemůžeme nepůsobit a nevnášet světlo tam, kde jsme. Je to objev, který zásadně přemění náš duchovní život, který však můžeme učinit pouze my sami.

V síle Ducha svatého

Když ve svém životě objevíme Pána, když zjistíme, že jsme milováni, voláni a vyvoleni a když se rozhodneme, že budeme Pána následovat, „je to, jako by se v nás rozsvítilo světlo. Je to jakýsi tajemný impuls, který nutí člověka k tomu, aby zaměřil své nejlepší schopnosti na činnost, jež postupně nabyde podobu povolání“.[86]

Apoštolským posláním jako by se v nás především „rozsvítilo světlo“. Temnota bytí spočívající v tom, že neznáme s jistotou smysl našeho života, se rozplyne. Výzva Ježíše Krista nám umožňuje pochopit vlastní minulost a zároveň před námi rozprostírá jasnou cestu. Sám Ježíš tak prožil svůj život na zemi. Když ho na nějakém místě prosí, aby zůstal, ví, že musí pokračovat v cestě, „protože k tomu byl poslán“ (srov. Lk 4,43). Ani tváří v tvář svému utrpení neztrácí klid a důvěru a římskému soudci bez váhání odpovídá: „Já jsem se proto narodil a proto jsem přišel na svět, abych vydal svědectví pravdě.“ (Jan 18,37)

Žít s vědomím, že máme poslání, znamená uvědomovat si, že jsme Pánem posíláni předávat jeho lásku lidem kolem sebe. Proto jsme byli stvořeni. Znamená to také rozhodovat se vždy podle tohoto poslání, které dává obsah a smysl našemu putování po této zemi. Mohou se objevit potíže, překážky, protivenství, mohou přijít temné chvíle; ale hvězda ukazující sever bude i nadále zářit na nebi. Můj život má smysl, existuje světlo, které mne vede.

Světlo poslání je současně podnětem. Nefunguje však jako lidská síla. V našem životě budeme určitě prožívat okamžiky nadšení a budeme hořet touhou předávat Kristův oheň lidem kolem sebe. Nicméně každý, kdo už nějaký ten čas jde za Pánem, ví, že takové nadšení není stálé. Není na tom zhola nic špatného, je to lidské a světci jsou těmi prvními, kdo něco takového zakusili. Pro příklad nemusíme chodit příliš daleko, vidíme to v životě blahoslaveného Álvara del Portillo. Je známo, že krátce poté, co požádal o přijetí do Díla, byl nucen napsat zakladateli s tím, že ho nadšení opustilo.[87]

Nesmíme ztrácet ze zřetele, že skutečná síla a dynamismus, který nám pomáhá vyjít ze sebe a sloužit ostatním, „není strategií, ale silou Ducha svatého, nestvořené Lásky“.[88] „Žádná motivace nebude dostatečná, pokud nebude v srdcích planout oheň Ducha,“[89] takže „k tomu, abychom si uchovali živou misijní horlivost, je potřebná rozhodná důvěra v Ducha svatého, protože on nám přichází na pomoc v naší slabosti (Řím 8,26). Taková velkorysá důvěra se však musí živit, a proto ho musíme ustavičně vzývat“. Věřící z Opus Dei ho denně vzývají při mši svaté a v některých modlitbách, např. v růženci a v Preces Díla. Také nám může pomoci nějaká konkrétní modlitba k Duchu svatému, např. velikonoční sekvence, hymnus Veni Creator Spiritus či jiné z mnohých modliteb, které byly Duchu svatému v průběhu staletí věnovány. Ve všech těchto modlitbách ho prosíme, aby přišel, aby nás proměnil, aby nás naplnil Pánovou Láskou a silou. Prosíme ho: „Duchu lásky, stvořiteli a posvětiteli duší, jehož hlavním dílem je přetvořit nás k Ježíšově podobě, pomoz mi podobat se Ježíši, myslet jako Ježíš, mluvit jako Ježíš, milovat jako Ježíš, trpět jako Ježíš, jednat jako Ježíš.“[90]

Proměňující síla Ducha svatého nám dá srdce, které bude hořet jako srdce Ježíše Krista, takže se apoštolské poslání stane krví, jež bude proudit v našem srdci a postupně se zformuje v činnost, která s přibývajícími zkušenostmi dostane obrysy povolání. Necháme-li se vést Boží Láskou, budeme-li vnímaví k jeho vnuknutím a odpovíme-li na jeho nenásilné náznaky, stane se apoštolát povoláním, na němž bude stát naše vlastní identita. Nebudeme mít potřebu dávat si apoštolát za úkol a ani nebudeme potřebovat nějaké konkrétní místo nebo kontext na to, abychom jednali jako apoštolové. Tak jako někdo je lékařem – a nejen člověkem, který pracuje jako lékař – a nikde a nikdy jím být nepřestává (v autobuse, kde se někomu udělá nevolno, o dovolené, během týdne i o víkendu atd.), tak jsme my všude a za všech okolností apoštoly. V podstatě je to velmi prosté, jde o to být tím, čím už jsme: „Všichni, kdo se dávají vést Božím Duchem, jsou Boží synové“ (Řím 8,14). To nejdůležitější je, abychom byli otevření působení Ducha svatého, „abychom rozpoznali, jak můžeme lépe plnit poslání, kterého se nám dostalo ve křtu“[91] a ve kterém se má realizovat celý náš život.

Lucas Buch

[74] Papež František, enc. Gaudete et Exultate, 19–III–2018, č. 2.

[75] 2. vatikánský koncil, dekret Ad Gentes, 7–XII–1965, č. 2.

[76] Tamtéž, č. 5.

[77] Svatý Josemaría, Cesta, č. 904.

[78] A. Vázquez de Prada, Zakladatel Opus Dei, sv. 3, s. 231.

[79] Papež František, enc. Evangelii Gaudium, 24–XI–2013, č. 9.

[80] Svatý Josemaría, Instrucción, 19–III–1934, č. 27; text psaný kurzivou pochází z: Camino. Edición crítico-histórica, pozn. k č. 942.

[81] Svatý Josemaría, Instrucción, 19–III–34, č. 49; In: A. Vázquez de Prada, Zakladatel Opus Dei, sv. 1, s. 404.

[82] Srov. F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 8.

[83] Tamtéž, č. 9.

[84] Tamtéž, č. 9.

[85] Odtud pochází výraz ekklesia, což doslova znamená „vyvolení“. „Nás všechny, kdo jsme byli pokřtěni a věříme v Boha, si vyvolil Bůh. Společně tvoříme církev.“ YouCat, Katechismus katolické církve pro mladé, č. 121.

[86] Svatý Josemaría, Dopis, 9–1–1932, č. 9.

[87] Srov. svatý Josemaría, Camino, Edición crítico-histórica, komentář k č. 994.

[88] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 9.

[89] Papež František, enc. Evangelii Gaudium, 24–XI–2013, č. 261 a 280. Dále nám papež ve své encyklice radí: „Vzývejme jej dnes vroucí modlitbou, bez níž nám hrozí, že veškeré naše působení zůstane prázdné a našemu hlásání bude chybět duše.“ (Tamtéž, č. 259).

[90] A. Riaud, La acción del Espíritu Santo en las almas, Palabra, Madrid 1983, s. 49–50.

[91] Papež František, enc. Gaudete et Exultate, 19–III–2018, č. 174.

ŽÍT S VĚDOMÍM, ŽE MÁME POSLÁNÍ
(II)

Hybnou silou apoštolátu je láska, která je Božím darem: „V každém křesťanovi, dítěti Božím, přátelství a láska jedno jsou: božské světlo, které zahřívá“ (Výheň, 565). Církev roste především prostřednictvím lásky svých věřících; teprve potom následuje jako plod této lásky struktura a organizace, které jí mají sloužit.

Svatý Lukáš barvitě líčí život prvních věřících v Jeruzalémě po seslání Ducha svatého: „Každý den zůstávali svorně v chrámu, po domech lámali chléb a jedli pokrm v radosti a s upřímností srdce, chválili Boha a těšili se všeobecné oblibě. A Pán rozmnožoval den co den počet povolaných ke spáse a církvi“ (Sk 2, 46–47). Přesto měla brzy přijít protivenství: uvěznění Jana a Petra, Štěpánova mučednická smrt a nakonec otevřené pronásledování.

A právě v této souvislosti vypráví evangelista Lukáš překvapivou věc: „Ti tedy, co se tak rozprchli, procházeli (zemí) a hlásali slovo evangelia“ (Sk 8,4). Každého jistě zaujme, že ve chvílích, kdy byl jejich život vážně ohrožen, se nechtějí vzdát hlásání spásy. Nejde navíc o ojedinělou událost, ale o vytrvalou snahu. O něco dále nacházíme podobnou informaci: „Ti, kdo se rozprchli při pronásledování, které vzniklo kvůli Štěpánovi, přišli až do Fénicie, na Kypr a do Antiochie. Boží slovo však zvěstovali jenom židům“ (Sk 11,19). Co vedlo první křesťany k tomu, aby s lidmi hovořili o Pánu dokonce i ve chvíli, kdy utíkali před pronásledováním? Vedla je k tomu nalezená radost, kterou jejich srdce přetékalo: „Co jsme (tedy) viděli a slyšeli, zvěstujeme i vám, abyste i vy měli s námi společenství“ (1 Jan 1,3). Zvěstují Pána jednoduše proto, „aby jejich radost byla úplná“ (srov. 1 Jan 1,4). O Lásku, se kterou se setkali… se musí podělit. Radost je nakažlivá. Nemohli by něco takového dělat i dnešní křesťané?

Cesta přátelství

Výjev ze Skutků apoštolů obsahuje jeden velice důležitý detail: „Ale ti z nich, kteří pocházeli z Kypru a z Kyrény, přišli do Antiochie a hlásali tam radostnou zvěst o Pánu Ježíši také pohanům“ (Sk 11,20). Křesťané se nepohybovali jen ve zvláštních společenských kruzích, nečekali na ideální podmínky, aby mohli hlásat Život a Svobodu, které se jim dostalo. Každý z nich přirozeným způsobem sdílel svou víru v tom prostředí, v němž se nacházel, s lidmi, které mu Bůh poslal do cesty. Filip hovořil s Etiopanem vracejícím se z Jeruzaléma, manželé Aquila a Priscila se dali do řeči s mladým Apolem (srov. Sk 8,26–40; 18,24–26). Boží Láska, jíž překypovalo jejich srdce, je pobízela k tomu, aby se zajímali o druhé a dělili se s nimi o poklad, „který činí velikými nás a může učinit lepšími a šťastnějšími ty, kteří jej přijímají“.[92] Vyjdeme-li z našeho důvěrného vztahu s Bohem, budeme moci oslovit lidi z našeho nejbližšího okolí a podělit se s nimi o svou životní zkušenost. Budeme dokonce chtít poznat ještě další a další lidi, se kterými bychom se mohli podělit o nový Život, který nám dává Pán. Pak bude stejně jako tehdy možné říci, že „Bůh jim zvlášť pomáhal, takže velký počet lidí přijal víru a obrátil se k Pánu“ (Sk 11, 21).

Druhá myšlenka, o níž můžeme ve světle historie uvažovat, je, že církev spíš než na základě strukturované a organizované činnosti rostla – a roste – díky lásce svých věřících. Struktura a organizace přišly až později, jako plod této lásky, jíž mají sloužit. Něco podobného vidíme i v dějinách Díla. Ti, kteří následovali svatého Josemaríu, se měli upřímně rádi a právě díky tomu si mohlo Boží poselství najít cestu k lidem. O první studentské koleji Díla se vypráví: „Chlapce z ulice Luchana 33 spojovalo přátelství založené na stejném křesťanském duchu, jaký kolem sebe šířil Otec. Kdo se v prostředí, které vzniklo kolem dona Josemaríi a jeho společníků, cítil dobře, ten se vrátil. Jestliže se do bytu v ulici Luchana chodilo kvůli pozvání, zůstávalo se kvůli přátelství.“[93]

Neuškodí, když si tyto aspekty dějin církve a Díla připomeneme, protože církev i Dílo se za všechna ta léta svého trvání značně rozrostly a existuje jisté nebezpečí spoléhat víc na apoštolská díla než na činnost jednotlivců. Otec nám to chtěl nedávno připomenout: „Současné podmínky evangelizace vyžadují v daleko větší míře osobní kontakt, souvztažný aspekt, nacházející se v jádru apoštolské činnosti, který svatý Josemaría nalezl v evangeliu.“[94]

Je vlastně přirozené, že tomu tak je. Jestliže hybnou silou apoštolátu je láska, která je Božím darem, pak „v každém křesťanovi, dítěti Božím, přátelství a láska jedno jsou: božské světlo, které zahřívá“.[95] Přátelství je láska a pro Boží dítě je opravdovým postojem svornosti a pochopení. Nejde tedy o to snažit se mít přátele, abychom mohli dělat apoštolát, ale o to, že přátelství a apoštolát jsou výrazem jedné a téže lásky. „Samo přátelství je apoštolát; samo přátelství je dialog, v němž předáváme a dostáváme světlo; v němž se ve vzájemně otevřených obzorech rodí plány; v němž máme radost z toho, co je dobré, a jsme si oporou v tom, co je obtížné; v němž je nám spolu dobře, protože Bůh chce, abychom byli šťastní.“[96] Není tedy vůbec od věci položit si otázku: „Jak pečuji o své přátele? Sdílím s nimi radost z vědomí, že na mně Bohu záleží? Snažím se poznat další lidi, takové, kteří možná nikdy nepotkali žádného věřícího člověka, který by je přivedl k Bohu?

Na křižovatkách světa

„Že hlásám evangelium, tím se chlubit nemohu; to je mi uloženo jako povinnost, a běda, kdybych ho nehlásal“ (1 Kor 9,16). Pavlova slova představují trvalou výzvu církvi. Rovněž vědomí toho, že je Bohem volán k tomu, aby splnil určité poslání, je pro nás stále živým vzorem: „Odměnu bych mohl čekat, kdybych to dělal z vlastního popudu. Když to však dělám proto, že to mám nařízeno, plním jen úkol, který mi byl svěřen“ (1 Kor 9,17). Apoštol pohanů si je vědom toho, že byl povolán donést zvěst o Ježíši Kristu „pohanům, králům a Izraelitům“ (Sk 9,15), a proto spěchá, aby svůj úkol splnil.

Když byl Pavel na své druhé cestě zaveden Duchem svatým do Řecka, viděl, že místní lid žíznil po Bohu, a jeho srdce se začalo zvětšovat a rozpalovat. Svatý Lukáš vypráví, že zatímco sv. Pavel čekal v Aténách na své společníky, kteří se zdrželi v Beroji, „díval se na město plné model a velmi ho to popudilo“ (Sk 17,16). Podle svého zvyku zamířil nejprve do synagógy. Zdálo se mu to však málo, a tak jakmile mohl, zašel i do Aeropagu, kde ho samotní Atheňané požádali, aby jim vyložil „to nové učení, které hlásal“ (Sk 17,19). Pavel tak hlásal zvěst o Ježíši Kristu v Aeropagu v Athénách, kde si dávali schůzku ty nejnovější a nejvlivnější myšlenkové proudy.

Podobně jako apoštol Pavel jsme i my „voláni k tomu, abychom se iniciativně a spontánně podíleli na zlepšování světa a kultury naší doby, aby se tak mohly rozvíjet Boží plány s lidstvem: cogitationes cordis eius, projekty jeho srdce, které přetrvávají z generace na generaci (Ž 33 [32] 11)“.[97] Je přirozené, že se v mnohých křesťanech rodí touha působit na místech, „která mají velký vliv na budoucí utváření společnosti“.[98] Před dvěma tisíci lety to byly Athény a Řím. Co je těmito místy dnes? Jsou tam přítomni křesťané, kteří by tam působili jako „vonné kadidlo (vydechující) Krista?“ (2 Kor 2,15) A my, nemohli bychom udělat něco pro to, abychom byli přítomnější na těchto místech, která mnohdy už ani nejsou fyzická? Vezměme si např. prostředí, v nichž lidé činí životně důležitá rozhodnutí… nebo podobná místa v našich městech, v našich čtvrtích, na našem pracovišti. Kolik dobrého může vzejít z toho, bude-li tam přítomen někdo, kdo se bude zasazovat o spravedlivější a solidárnější přístup k člověku, kdo nebude dělat rozdíly mezi bohatými a chudými, mezi zdravými a nemocnými, mezi místními a cizinci atd.

Když se nad tím zamyslíme, vidíme, že to vše patří k poslání věřících laiků v církvi. Jak říká 2. vatikánský koncil, „Bůh je volá k tomu, aby plnili sobě vlastní úkoly v duchu evangelia a jako kvas přispívali k posvěcení světa jaksi z nitra, a tak především příkladem svého života, vírou, nadějí a láskou hlásali Krista druhým lidem“.[99] Bůh se obrací na všechny věřící laiky, zvláštním způsobem však na ty, kteří dostali povolání do Opus Dei. Svatý Josemaría popisoval apoštolát svých dcer a synů jako „nitrožilní injekci aplikovanou do krevního oběhu společnosti“.[100] Viděl je „přinášet Krista do všech oblastí lidské práce: do továren, do laboratoří, do práce v zemědělství, do řemeslnických dílen, do ulic velkoměst i na horské stezky“[101] a stavět ho pomocí své práce „na vrchol všech lidských činností“.[102]

S přáním uchovat tento charakteristický rys Díla nás Otec ve svém prvním listě, který nám poslal jako prelát, vybízí, abychom „podporovali velké profesní nadšení v těch, kteří jsou ještě studenty a mají velkou touhu budovat společnost, i v těch, kteří již vykonávají nějaké povolání. Je důležité, aby v sobě se správným úmyslem pěstovali vznešenou touhu dosáhnout odbornosti a zanechat za sebou stopu“.[103] Nejde o to „řídit se podle nejnovější módy“ z touhy po originalitě, ale o to uvědomit si, že „být dnešním je pro věřící z Opus Dei něčím přirozeným a instinktivním. Vždyť oni sami – spolu s ostatními občany, stejnými jako oni –, utvářejí tento svět a činí jej moderním“.[104] Je to nádherná činnost, jež nás neustále burcuje k tomu, abychom vyšli ze svého malého světa a pohlédli směrem k nesmírnému obzoru spásy: celý svět čeká na oživující přítomnost křesťanů! Nás to však „častokrát strhává, abychom zůstali na pohodlném břehu. Pán nás však volá, abychom zajeli na hlubinu a spustili sítě (Lk 5,4). Vybízí nás, abychom dali svůj život do jeho služeb. Když přilneme k Němu, najdeme odvahu dát všechny svoje charismata do služeb druhých. Kéž bychom vnímali, že nás nutí Jeho láska (srov. 2 Kor 5,14), a spolu se svatým Pavlem řekli: „Běda, kdybych nehlásal evangelium!“ (1 Kor 9,16)“[105]

Ochota věnovat se Dílu

Touha přinášet spásu lidem se v apoštolově srdci snoubí se „starostí o všechny církevní obce“ (srov. 2 Kor 11,28). Církev od počátku zakoušela nouzi. Ve Skutcích apoštolů čteme, že Barnabáš „měl pole, prodal ho a peníze přinesl a položil apoštolům k nohám“ (Sk 4,37). Svatý Pavel se v mnoha svých listech zmiňuje o sbírce na podporu jeruzalémských křesťanů. Ani Dílo nebylo v tomto ohledu výjimkou. Necelý týden po svém příjezdu do Říma 30. června 1946 napsal svatý Josemaría členům Generální rady do Madridu, kde tehdy sídlili: „Mám v úmyslu jet co nejdříve do Madridu a pak se vrátit do Říma. Je třeba – Ricardo![106] – připravit šest set tisíc peset, a spěchá to. Vzhledem k našim ekonomickým potížím se to zdá být bláznovstvím. Avšak je nezbytné tady získat dům.“[107] Finanční potřeby spojené s domy v Římě tím pouze začaly a všichni členové Díla si je podobně jako první křesťané vzali za svou věc. Don Javier v posledních letech svého života občas s dojetím vyprávěl příběh dvou kněží, kteří začali s činností Opus Dei v Uruguayi. Po určité době dostali významný finanční dar, který by je byl mohl vysvobodit z jejich finanční tísně, oni však bez váhání poslali celou částku do Říma jako příspěvek na domy.

Materiální potřeby Díla smrtí svatého Josemaríi nezmizely; trvají – a budou trvat – dál. Po celém světě vznikají bohudíky nové projekty Díla a krom toho bude vždy třeba myslet na podporu již existujících projektů. Všichni bychom proto měli v sobě pěstovat pocit odpovědnosti za tyto potřeby. Jak nám připomíná Otec, „naše láska k církvi nás také vede k hledání finančních zdrojů potřebných pro rozvoj apoštolských činností“.[108] Nejde však jen o to, něčím přispět; důležité je, aby naše snaha vycházela z lásky k Dílu.

Podobně lze mluvit také o dalším úžasném projevu naší víry v nadpřirozený původ výzvy dělat Opus Dei na zemi. Víme dobře, jakou radost měl svatý Josemaría z radostné odevzdanosti svých dcer a synů. V jednom ze svých posledních dopisů děkoval Pánu za to, že „byli zcela ochotní – v rámci povinností vlastních jejich postavení ve světě – sloužit Bohu v Díle“.[109] Okamžiky nejistoty a protestů, které se objevovaly v církvi a ve světě, ještě zvýrazňovaly zvláštní světlo vycházející z této odevzdanosti: „Mladí a již ne tak mladí cestovali jakoby nic sem a tam nebo vytrvali věrně a neúnavně na jednom místě; bylo-li třeba, změnili prostředí, dočasně přerušili svou práci a pustili se do jiné, apoštolsky zajímavější činnosti; naučili se novým věcem, ochotně se stáhli a zůstali ve skrytu, aby uvolnili cestu jiným, naučili se stoupat i klesat.“[110]

Ačkoli hlavní náplní Díla je osobní apoštolát,[111] neměli bychom zapomínat, že Dílo korporativním způsobem podporuje také některé sociální, vzdělávací a dobročinné aktivity. Jsou to různé projevy jedné a téže horoucí lásky, kterou nám Bůh vložil do srdce. Konečně i formace poskytovaná Dílem vyžaduje „jistou strukturu“,[112] omezenou sice na nezbytné minimum, ale přesto nepostradatelnou. Vědomí poslání, které nás podněcuje k tomu, abychom se sbližovali s lidmi a snažili se být kvasem v místech, kde se činí životně důležitá rozhodnutí, v nás také udržuje zdravou starost o tyto potřeby Díla.

Mnoho věřících z Opus Dei – ať již žijících v celibátu nebo v manželství – se podílí na nejrůznějších apoštolských činnostech. Někteří z nich mají na starosti formaci a vedení Díla. Třebaže to netvoří podstatu jejich povolání, otevřenost vůči těmto úkolům představuje konkrétní způsob jejich sounáležitosti s Opus Dei. Proto je Otec vybízí k „aktivní a velkodušné ochotě zapojit se v případě potřeby se stejným profesionálním zápalem i do formace a vedení“.[113] Tyto úkoly bychom neměli brát jako povinnost, která nemá nic společného s vlastním životem, ale naopak jako něco, co se rodí z vědomí, že jsme Bohem voláni k něčemu velkému. Spolu se svatým Pavlem máme být „služebníkem všech, abychom tak získali tím větší počet lidí“ (srov. 1 Kor 9,19). Je to „profesní práce vyžadující specifickou a pečlivou průpravu“.[114] Bere-li proto někdo na sebe takový úkol, měl by tak činit s vědomím, že je to jeho poslání, které má plnit s touhou přispívat svým nepatrným dílem k celku. Tento úkol ho nesmí odvádět ze světa, má pro něj představovat konkrétní způsob, jak zůstat ve světě a smiřovat ho s Bohem. Má být osou osobního posvěcování se.

V prvotní církvi měli učedníci „jedno srdce a jednu duši“ (Sk 4,32). Starali se jedni o druhé v bratrské pospolitosti: „Kdo cítí slabost, abych ji necítil i já? Kdo je sváděn ke hříchu, aby to nepálilo i mne?“ (2 Kor 11,29) Z místa, kde nalezli radost evangelia, naplňovali svět světlem a snažili se, aby co nejvíce lidí došlo křesťanské spásy. Všichni se chtěli podílet na práci apoštolů, ať už svou vlastní odevzdaností, svou pohostinností, materiální pomocí nebo tím, že jim nabízeli své služby, jako např. Pavlovi společníci na cestách. Není to ztracený obraz minulosti, ale úžasná skutečnost, kterou dále prožíváme v církvi i v Díle a kterou jsme voláni ztělesňovat i dnes v plné aktuálnosti naší svobodné odpovědi na Boží dar.

Lucas Buch

[92] Papež František, enc. Gaudete et Exultate, 19–III–2018, č. 131.

[93] J. L. González Gullón, DYA –La Academia y Residencia en la historia del Opus Dei (1933-1939), Rialp, Madrid, p. 196.

[94] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 9.

[95] Sv. Josemaría, Výheň, č. 565.

[96] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 14.

[97] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 8.

[98] Tamtéž, č. 29.

[99] 2. vatikánský koncil, dogm. konst. Lumen gentium, č. 31.

[100] Svatý Josemaría, Instrucción, 19–III–1934, č. 42.

[101] Svatý Josemaría, Jít s Kristem, č. 105.

[102] Tamtéž, č. 183.

[103] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 8.

[104] Svatý Josemaría, Rozhovory, č. 26.

[105] Papež František, ap. exh. Gaudete et Exultate, 19–III–2018, č. 130.

[106] Ricardo Fernández Vallespín byl tehdy Generálním administrátorem Díla a měl proto na starosti finanční potřeby.

[107] A. Vázquez de Prada, Zakladatel Opus Dei, sv. III, s. 35.

[108] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 8.

[109] Svatý Josemaría, Dopis, 14–II–1974, č. 5.

[110] Tamtéž.

[111] Svatý Josemaría, Rozhovory, č. 51.

[112] Tamtéž.

[113] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14–II–2017, č. 8.

[114] Svatý Josemaría, Dopis, 29–IX–1957, č. 9.

LÍBIT SE BOHU

Pánova výzva „buďte dokonalí, jako je dokonalý váš nebeský Otec“ (Mt 5,48) spočívá v tom, že máme žít jako Boží děti, které vědí, že jsou v Božích očích vzácné, a jsou pevně zakotvené v naději a radosti pramenící z vědomí, že mají tak dobrého Otce.

Uprostřed španělské občanské války, poté co se tři měsíce ukrýval na nejrůznějších místech, rozhodl se svatý Josemaría opustit hlavní město. Potřeboval se dostat někam, kde by byl v bezpečí a kde by se mohl opět začít věnovat svému apoštolskému poslání. Se skupinou svých duchovních synů podnikl nebezpečný přechod Pyrenejí a podařilo se mu dostat se do Andorry. Nejprve navštívil Lurdy a pak zamířil do Pamplony, kde se ho ujal místní biskup, který mu poskytl přístřeší. Krátce po svém příchodu do Pamplony vykonal o Vánocích roku 1937 o samotě duchovní cvičení. Při nich si zapsal: „Mé rozjímání je velmi chladné. Na začátku byla jen očividně dětinská touha po tom, aby byl Pán Bůh spokojený, až mě bude muset soudit. Pak přišel silný otřes: Ježíši, řekni mi něco! Mnohokrát jsem to opakoval, pln lítosti nad vnitřním chladem. A pak vzývání mé nebeské matky: Maminko! A andělů strážných a mých dětí, které se již radují v nebi… a pak proudy slz a nářků… a modlitba. Předsevzetí: věrně dodržovat každodenní rozvrh.“[115]

Jsou to důvěrné poznámky, v nichž svatý Josemaría vysvětluje, v jakém stavu byla jeho duše, jaké prožíval city a v jakém rozpoložení se tehdy nacházel. Vyjadřuje se přitom s velkým zápalem: chlad, slzy, touha… Hledá oporu u svých milovaných: u Otce, u Ježíše, u Marie. A nakonec v tom strašném vnějším neštěstí, jež tehdy na všechny dopadlo, činí překvapivé a zdánlivě nepodstatné předsevzetí: dodržovat každodenní rozvrh. Toto je nepochybně jeden z aspektů velikosti svatého Josemaríi: schopnost sladit dohromady citový, niterný a vášnivý vztah k Bohu s věrností v každodenním boji ve zdánlivě bezvýznamných maličkostech.

Riziko pro ty, kdo se chtějí líbit Bohu

Líbit se někomu je přesný opak toho působit někomu zármutek a zklamání. Protože chceme Boha milovat a líbit se mu, máme pochopitelně strach, abychom ho nezklamali. Tento strach však někdy může způsobit, že si myslíme a cítíme přesně to, čemu se chceme vyhnout. Strach je navíc negativní pocit a nemůže tvořit základ spokojeného života. Snad proto „v Písmu svatém nacházíme ve všech možných obměnách výraz „nebojte se“ 365 krát. Je to, jako by Pán chtěl, abychom se každý den roku osvobozovali od strachu“.[116]

Existuje určitý druh strachu, před nímž nás varoval Otec na začátku svého prvního dopisu. Nabádal nás v něm „vykládat ideál křesťanského života tak, aby nebyl zaměňován s perfekcionismem, učit se žít s vlastní i cizí slabostí a přijímat se všemi důsledky každodenní postoj důvěryplné odevzdanosti založené na Božím synovství“.[117] Svatý člověk se bojí Boha urazit. Stejně tak se bojí pohrdat jeho Láskou. Perfekcionista se oproti tomu bojí, že nedělá věci dost dobře, a proto má strach, že se Bůh zlobí. Svatost není perfekcionismus, ale někdy se nám to může plést.

Kolikrát jen se hněváme, když zjistíme, že jsme se opět nechali unést, že jsme zase zhřešili, že jsme nedokázali splnit ani to nejmenší předsevzetí. Zlobíme se a myslíme si, že Bůh je zklamaný. Ztrácíme naději, že nás má ještě stále rád a že vůbec kdy dokážeme vést opravdový křesťanský život. Zmocní se nás smutek. V takové chvíli je dobré si připomenout, že smutek je spojencem nepřítele; nepřivádí nás k Bohu, ale naopak nás od něj odvádí. Svůj hněv a vztek zaměňujeme za domnělou rozmrzelost Boha. To vše však nepochází z Lásky k Němu, nýbrž z našeho ublíženého já, z naší nepřijaté slabosti.

Když čteme v evangeliu Kristova slova: „Buďte dokonalí“, chceme se jimi řídit, chceme podle nich žít, hrozí nám však, že si je vyložíme jako: „Dělejte všechno dokonale.“ Můžeme si začít myslet, že když nebudeme dělat všechno dokonale, nebudeme se Bohu líbit a nemůžeme být jeho pravými učedníky. Ježíš však vzápětí smysl svých slov objasňuje: „Buďte dokonalí, jako je dokonalý váš nebeský Otec“ (Mt 5,48). Jde tedy o dokonalost, ke které nás Bůh zve poté, co nám dal účast na své božské přirozenosti; o dokonalost věčné Lásky, té největší Lásky ze všech, Lásky, „z níž pohyb slunce má i všecky hvězdy“.[118] Té samé Lásky, která nás stvořila svobodné a vykoupila, když „jsme ještě byli hříšníky“ (Řím 5,8). Tato dokonalost spočívá v tom, že máme žít jako děti Boží a být si vědomi toho, že jsme v jeho očích vzácní; že nemáme nikdy ztrácet naději a radost, protože víme, že máme tak dobrého Otce.

Chceme-li se vyvarovat nebezpečí perfekcionismu, měli bychom pamatovat na to, že líbit se Bohu není v naší moci, v jeho však ano. „V tom záleží láska: ne že my jsme milovali Boha, ale že on si zamiloval nás“ (1 Jan 4,10). Nesnažme se proto Bohu diktovat, jak se má stavět k našemu životu. Jsme stvoření tvorové, tudíž bychom se měli naučit respektovat jeho svobodu, a ne mu předepisovat, proč by nás měl, anebo neměl mít rád. Projevil nám přeci svou Lásku a touží po tom, že mu dovolíme, aby nás miloval, jak sám bude chtít.

Bůh nás miluje ze svého svobodného rozhodnutí

Proč je tedy pro nás tak těžké pochopit Boží logiku? Nemáme snad dostatek důkazů o tom, jak daleko je Bůh ochoten zajít, aby nás učinil šťastnými? Copak si Ježíš neopásal bedra, aby apoštolům umyl nohy?

Svatý Pavel říká, že Bůh ani vlastního Syna neušetřil, aby nám umožnil věčné štěstí (srov. Řím 8,32). Chtěl nás milovat tou největší možnou Láskou až do krajnosti. My si však někdy přesto stále myslíme, že Bůh nás bude milovat podle toho, „jak budeme splňovat jeho očekávání“, nebo když „si to zasloužíme“. To je však absurdní. Musí si snad malé dítě „zasloužit“ lásku rodičů? Není to spíš tak, že ten, před kým chceme mít nějaké zásluhy, jsme my sami a že nás ovládá nejistota a potřeba mít kolem sebe pevné záchytné body, které hledáme v tom, co děláme, ve svém myšlení, ve svém vnímání reality?

Přitom by nám stačilo dívat se na našeho Otce a odpočívat v jeho Lásce. Boží hlas při Ježíšově křtu a proměnění říká, že Bůh našel zalíbení ve svém Synu. I my jsme byli pokřtěni a skrze Kristovo utrpení a smrt máme podíl na jeho skrytém životě, na jeho zásluhách, na jeho milosti. Proto se na nás může Bůh dívat se zalíbením, s nadšením. Eucharistie nám mimo jiné předává jasné poselství o tom, co k nám Bůh cítí: toužebně si přeje být s námi, s radostí je ochoten na nás čekat, jak dlouho bude třeba, touží po našem důvěrném přátelství a opětované lásce.

Boj zamilované duše

Nejpřesvědčivějším důvodem pro to, abychom milovali, je Boží Láska k nám. „První motivací k evangelizaci je Ježíšova láska, kterou jsme přijali, zkušenost, že jsme byli spaseni, jež nás vede k tomu, abychom ho milovali stále více.“[119] Nejsou to žádné abstraktní myšlenky. Vidíme to na příkladu posedlého člověka z Gerasy: Poté, co ho Ježíš zbaví posedlosti, a poté, co vidí, jak jeho krajané Mistra odmítají, „prosí Ho, aby u něj mohl zůstat“ (Mk 5,18). Vidíme to také u Bartimea, který byl zbaven slepoty a „šel tou cestou za ním“ (Mk 10,52). A konečně to vidíme u Petra, který je schopen odpovědět na Pánovu výzvu „Pojď za mnou“ (Jan 21,19), teprve když mu Ježíš odpustí zradu a projeví mu svou důvěru. Až tehdy si uvědomí, jak hluboce jej Ježíš miluje. Zjištění, že nás Bůh miluje, je tou nejsilnější hybnou silou našeho křesťanského života. Odtud také pramení náš boj.

Svatý Josemaría nám doporučoval, abychom o tom uvažovali z hlediska Božího synovství: „Děti… Jak se snaží, aby se v přítomnosti svých rodičů chovaly důstojně! A královské děti, před svým otcem králem, jak se snaží, aby zachovaly královskou důstojnost! A ty… neuvědomuješ si, že jsi neustále před velkým Králem, svým Otcem – Bohem?“[120] Boží přítomnost nevyvolává v Božích dětech strach. Ani tehdy ne, když upadnou. Proč? Jednoduše proto, že On sám nám chtěl dát zcela jasně najevo, že nás vyhlíží i tehdy, když upadneme. Jako otec v podobenství o marnotratném synu touží vyběhnout nám vstříc, jakmile mu to dovolíme, aby se nám vrhl kolem krku a zahrnul nás polibky (srov. Lk 15,20).

Máme-li někdy strach, že jsme Boha zarmoutili, položme si otázku: Spojuje mne tento strach s Bohem a pomáhá mi více na Něj myslet, nebo mne spíše vede k tomu, abych se soustředil na sebe, na svá očekávání, na svůj boj a na své úspěchy? Vede mne k tomu, abych Boha poprosil o odpuštění při zpovědi? Zakouším pak radost z vědomí, že mi odpustil, nebo naopak upadám do beznaděje? Pomáhá mi tento strach v tom, abych s radostí začal znovu, nebo se uzavírám do smutku, do pocitů bezmoci a zklamání, pocházejících z toho, že jsem si zakládal jen na vlastní síle… na výsledcích, kterých jsem schopen dosáhnout?

Mariin úsměv

K lepšímu pochopení nám může posloužit událost ze života svatého Josemaríi. Jedná se o jednu z poznámek o jeho duchovním životě, které si vedl pro svého duchovního vůdce, aby mu pomohl v jeho úkolu. I když je text trochu dlouhý, stojí za to uvést ho zde celý:

„Dnes ráno – jako vždy, když o to pokorně požádám, ať uléhám v jakoukoli hodinu – jsem se z hlubokého spánku náhle probudil, jako by na mě někdo zavolal, a byl jsem si naprosto jist, že je čas vstávat. A opravdu, bylo tři čtvrtě na šest. Včera večer jsem, také jako obvykle, požádal Pána, aby mi dal sílu k překonání lenosti po probuzení, protože – to ke svému studu přiznávám – vstávání, jakkoli je to drobnost, je pro mě velmi náročné a často navzdory tomuto nadpřirozenému volání zůstávám v posteli o nějakou chvíli déle. Když jsem dnes viděl, kolik je hodin, pomodlil jsem se, bojoval sám se sebou – a zůstal ležet. Když bylo na mém budíku (je už nějaký čas rozbitý) čtvrt na sedm, vstal jsem a poníženě jsem poklekl, uznávaje svou chybu – serviam! –, pak jsem se oblékl a začal rozjímání. Mezi půl a tři čtvrtě na sedm jsem dosti dlouhou chvíli mohl pozorovat, jak se obličej mé Panny Marie Polibků plní radostí a potěšením. Dobře jsem si toho všiml: myslím, že se usmívala, tak to na mne působilo, ale rty se jí nehýbaly. Velmi jsem se uklidnil a řekl své Matce mnoho lichotek.“[121]

Svatý Josemaría si předsevzal něco, s čím i my někdy bojujeme, a sice rozjímání včas. Nedařilo se mu to a zahanbovalo ho to. Svou rozmrzelost a zahanbenost si však nepletl s velkodušností Božího srdce. Navíc po svém nezdaru viděl, jak se na něj Panna Maria usmála. Není to tak, že míváme tendenci myslet si, že Bůh je s námi spokojený, když – nebo jedině když – děláme věci dobře? Proč zaměňujeme osobní spokojenost za Boží úsměv, za Boží něhu a lásku? Copak Bůh není zrovna tak dojat, když se snažíme po každém opakovaném pádu znovu vstát?

Mnohokrát jsme jistě prosili Pannu Marii, aby o nás před Pánem mluvila dobře – ut loquaris pro nobis bona. Možná jsme si jejich rozhovor někdy i představovali. Zkusme se ponořit v modlitbě do této scény a v klidu rozvažovat nad Mariinou a Ježíšovou láskou k nám.

„Hledat Mariin úsměv není otázkou zbožného či zastaralého sentimentalismu. Je to spíše ten správný výraz živého a hluboce lidského vztahu, který nás pojí s tou, kterou nám Kristus daroval jako Matku. Touha kontemplovat tento úsměv Panny vůbec neznamená poddat se nadvládě nekontrolované představivosti.“[122] Tato slova pronesl Benedikt XVI. v Lurdech, kde hovořil o malé Bernadettě. Když se jí Panna Maria zjevila poprvé, pouze se na ni usmívala. „Dala jí poznat nejprve svůj úsměv, jako by právě to byla nejvhodnější vstupní brána k odhalení jejího tajemství.“[123]

I my chceme vidět a vnímat, jak se na nás Maria usmívá. Naše omyly, jakkoli jsou velké, jí nedokážou setřít úsměv z tváře. Když se po pádu opět postavíme, můžeme jí pohledět do tváře a znovu od ní načerpat radost.

Diego Zalbidea

[115] Camino. Edición crítico-histórica, pozn. k č. 746.

[116] Papež František, Poselství Svatého otce Františka pro 23. Světové setkání mládeže, 25-II-2018.

[117] F. Ocáriz, Pastýřský list, 14-II-2017, č. 8.

[118] Dante A., Božská komedie, Ráj, Zpěv 33.

[119] František, enc. Evangelii Gaudium, 24–11–2013, č. 264.

[120] Svatý Josemaría, Cesta, č. 265.

[121] Svatý Josemaría, Soukromé poznámky, č. 701. In: A. Vázquez de Prada, Zakladatel Opus Dei, sv. 1, s. 330.

[122] Benedikt XVI., Homilie, 15–9–2008.

[123] Tamtéž.

Pro mne život je Kristus

Souřadnice pro život zaměřený na Ježíše Krista

Rodolfo Valdés (ed.)

Ze španělského originálu publikovaného na opusdei.org

přeložila Blanka Čaplová a Petr Koutný

odpovědný redaktor Michal Šabatka

sazba PageDTP.cz

Vydal Axis – spolek pro dobrou literaturu

Jeneweinova 113/35, 617 00 Brno

v roce 2020

Tisk H.R.G. spol. s r.o.

Vydání první

Obsah

- PŘEDMLUVA

- V RADOSTNÉM OČEKÁVÁNÍ KRISTA

- Veliká naděje

- Dovolit Boží Lásce, aby se nás dotýkala

- Dovolit Kristu, aby se na nás díval

- Kráčet s Kristem a zanechat ve světě stopu

- PO CESTÁCH KONTEMPLACE

- Přijmout Boží dar

- Čas pro Boha

- Modlitba je boj

- Hledání nového světla

- Když se nedostává slov

- Pramen, který proměňuje svět

- INTEGRÁLNÍ FORMACE A AFEKTIVITA

- Formace ztotožňuje s Kristem

- Radost při uplatňování ctností

- City a vůle

- Chtít dobro

- Formace širokého rozsahu

- Svět uvnitř tebe

- Realismus

- Ctnostný kruh

- SVRCHOVANĚ NADPŘIROZENÝ DŮVOD

- Smysl pro svobodu

- Opravdová svoboda

- VDĚČNOST NÁS PODNĚCUJE K BOJI

- Bojujme z vděčnosti, nikoliv ze strachu

- Boj inspirovaný Ježíšovým příkladem

- Milost boj neodvrací, nýbrž proměňuje

- Svoboda k růstu, svoboda k učení

- ŽÍT S VĚDOMÍM, ŽE MÁME POSLÁNÍ (I)

- Aktuálnost výzvy

- Splnit naléhavý Kristův příkaz

- Neděláme apoštolát, jsme apoštolové!

- V síle Ducha svatého

- ŽÍT S VĚDOMÍM, ŽE MÁME POSLÁNÍ (II)

- Cesta přátelství

- Na křižovatkách světa

- Ochota věnovat se Dílu

- LÍBIT SE BOHU

- Riziko pro ty, kdo se chtějí líbit Bohu

- Bůh nás miluje ze svého svobodného rozhodnutí

- Boj zamilované duše

- Mariin úsměv