Treballar bé,
treballar per amor

Sobre la santificació del treball
en els ensenyaments de sant Josepmaria Escrivà de Balaguer

Javier López Díaz

1 de setembre de 2017

© 2017 Oficina d'informació
de l'Opus Dei

www.opusdei.cat

EDUSC

Índex

Presentació

Un motiu sobrenatural

Treballar a consciència

Treball i contemplació (1)

Treball i contemplació (2)

Treball de Déu

Santificar el descans

L'eix de la nostra santificació

Treballar per amor

Creu i resurrecció en el treball

Santificar amb el treball

Unitat de vida a la professió

Santificació del treball i cristianització de la societat

Prestigi professional

Treball i família

Treball: la força del ferment

Treballar en tot moment

Jesucrist a l'entranya del treball

Obres de sant Josepmaria citades amb més freqüència

Presentació

Milions de persones van a treballar cada dia. N’hi ha que hi van a desgrat, com obligats a fer una feina que no els interessa ni els agrada. A d’altres els importa només el sou que rebran, l’única cosa que els dona empenta per treballar. D’altres encarnen el que Hannah Arendt anomena l’animal laborans: el treballador sense més fi ni horitzó que la feina que la vida li ha destinat i que fa per inclinació natural o per costum. Per sobre de tots ells en humanitat hi ha la figura de l’homo faber, el que treballa amb perspectives més àmplies, amb l’afany de tirar endavant una empresa o un projecte, de vegades buscant l’afirmació personal però molt sovint amb la noble aspiració de servir els altres i de contribuir al progrés de la societat.

Entre aquests últims s’hi haurien de trobar els cristians, i no només en primer lloc sinó en un altre nivell. Perquè si de debò són cristians, no se sentiran esclaus ni assalariats, sinó fills de Déu per a qui la feina és una vocació i una missió divina que s’ha de complir per amor i amb amor.

En el seu cèlebre discurs del 2008 al Collège des Bernardins, a París, Benet XVI va mostrar que el cristianisme té la clau per comprendre el sentit de la feina, quan va afirmar que l’home està cridat a prolongar l’obra creadora de Déu amb la seva feina, i que ha de perfeccionar la creació treballant amb llibertat, guiat per la saviesa i l’amor. El mateix Fill de Déu fet home ha treballat molts anys a Natzaret, i així va santificar la feina i li va atorgar un peculiar valor per a la nostra maduració (Papa Francesc, Laudato si’ 98). Tot això mostra que el treball és “vocació” de l’home, “lloc” per al seu creixement com a fill de Déu, i encara més, “matèria” de la seva santificació i de compliment de la missió apostòlica. Per això el cristià no ha de témer l’esforç ni la fatiga, sinó que l’ha d’abraçar amb alegria: una alegria que té les arrels en forma de Creu.

L’última frase és de sant Josepmaria Escrivà de Balaguer, el sant que ha ensenyat a “santificar el treball”, convertint-lo ni més ni menys que en “treball de Déu”. En el seu missatge s’inspiren les pàgines d’aquest llibre. Més ben dit, s’inspiren en l’Evangeli, perquè sant Josepmaria no ha fet cap altra cosa que ensenyar les paraules i la vida de Jesús, sobretot els anys transcorreguts a Natzaret al costat de Josep, de qui va aprendre a treballar com a artesà, i al costat de Maria, que el va servir amb la seva feina a casa.

Jesús, Maria i Josep apareixen a la portada d’aquest llibre, que reprodueix una de les escenes del retaule en alabastre que hi ha al santuari de Torreciutat (Aragó, Espanya), obra mestra de l’escultor Joan Mayné. El lector pot veure en aquesta imatge tot el que es disposa a llegir en aquest llibre. Fins i tot, si vol, pot entrar-hi com un més de la família de Natzaret, perquè també és fill de Déu, i aquesta casa i empresa és l’escola per aprendre com s’ha de convertir el treball en oració: en una missa que fa goig a Déu i redimeix i millora el món.

Agraeixo a l’Oficina d’Informació de l’Opus Dei la iniciativa de recollir en un llibre aquests articles apareguts abans en la seva pàgina web. No s’ha pretès fer una exposició sistemàtica del missatge de sant Josepmaria sobre la santificació del treball (per a això es pot consultar el volum 3 del llibre d’E. Burkhart - J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría), sinó oferir un conjunt de textos sobre diversos aspectes del tema que van ser preparats per ser llegits separadament. Per aquesta raó,  reunint-los, s’adverteixen algunes repeticions que, d’altra banda, faciliten la lectura de cada text. Un agraïment especial és per al doctor Carlos Ruiz Montoya, per la seva ajuda en l’elaboració dels articles.

Tant de bo que aquestes pàgines puguin ajudar a descobrir, o a redescobrir, l’ideal de santificar el treball professional, i a buscar-lo amb il·lusió, sabent que mentre treballem hi ha un Pare que des del Cel es complau en els seus fills i atreu la humanitat sencera cap a Ell.

Javier López Díaz

Roma, 26-VI-2016

* Javier López Díaz (Madrid, 1949) és sacerdot de la Prelatura de l’Opus Dei des del 1977. Imparteix cursos sobre els ensenyaments de sant Josepmaria a la Pontifícia Universitat de la Santa Creu (Roma).

Tornar a l'índex

Un motiu sobrenatural

El missatge que Déu va fer veure a sant Josepmaria el 2 d'octubre de 1928 recull la realitat bellíssima -oblidada durant segles per molts cristians- que qualsevol treball digne i noble en l'humà, pot convertir-se en un quefer diví. [1]

La vida de moltes persones ha experimentat un gir en conèixer aquesta doctrina, i de vegades només en sentir parlar de santificació del treball. Homes i dones que treballaven amb horitzons només terrenals, de dues dimensions, i s’entusiasmen en saber que la seva feina professional pot adquirir una dimensió transcendent, relleu de vida eterna. Com no pensar en el goig d’aquell personatge de l’Evangeli que en trobar un tresor amagat en un camp, se n’anà i va vendre tot el que tenia per comprar aquell camp? [2]

L’Esperit Sant va fer descobrir a sant Josepmaria aquest tresor en la doctrina de l’Evangeli, especialment en els llargs anys de la vida de Jesús a Natzaret, anys d’ombra, però per a nosaltres, tan clars com la llum del sol, [3] perquè aquests anys ocults del Senyor no són pas res sense significat, ni tampoc una simple preparació dels anys que havien de venir després: els de la seva vida pública. Des de 1928 vaig comprendre clarament que Déu desitja que els cristians prenguin exemple de tota la vida del Senyor. Vaig entendre especialment la seva vida oculta, la seva vida de treball ordinari enmig dels homes. [4]

Gràcies a la llum de Déu, el fundador de l’Opus Dei va ensenyar constantment que el treball professional és realitat santificable i santificadora. Veritat senzilla i grandiosa que el Magisteri de l’Església ha ensenyat sobretot a partir del Concili Vaticà II, [5] i recollit després en el Catecisme, assenyalant que «el treball pot ser un mitjà de santificació i d’animació de les realitats terrenals en l’Esperit de Crist». [6]

«Amb sobrenatural intuïció» –ha afirmat Joan Pau II–, «el beat Josepmaria predicà incansablement la crida universal a la santedat i a l’apostolat. Crist convoca tots a santificar-se en la realitat de la vida quotidiana; per això, el treball és també mitjà de santificació personal i d’apostolat quan hom viu en unió amb Jesucrist». [7]

Sant Josepmaria ha estat instrument volgut per Déu per difondre aquesta doctrina, obrint perspectives immenses a la santedat personal de multitud de cristians i per a la santificació de la societat humana des de dins, és a dir, des de l’entramat mateix de les relacions professionals que la configuren.

Aquesta llavor donarà els fruits que el Senyor espera si nosaltres posem l’interès necessari per meditar-la en la presència de Déu i posar-la en pràctica amb la seva ajuda, perquè la santificació del treball no és només una idea amb la qual n’hi ha prou amb què s’aprengui; és un ideal que es cerca i es conquesta per amor a Déu, conduïts per la seva gràcia.

Sentit del treball

Des del començament de la Sagrada Escriptura, en el llibre del Gènesi, se’ns revela el sentit del treball. Déu, que va fer bones totes les coses, «va voler lliurement crear un món "en estat de via" cap a la seva perfecció última», [8] i va crear l’home ut operaretur, [9] perquè amb el seu treball «prolongués d’alguna manera l’obra creadora i assolís la pròpia perfecció». [10] El treball és vocació de l'home. «Som cridats a la feina des de la nostra creació». [11]

La grandesa del treball humà era ignorada en el món antic. Benet XVI ha fet notar que «el món greco-romà no coneixia cap Déu Creador; la divinitat suprema, segons la seva manera de pensar, no podia, per així dir, embrutar-se les mans amb la creació de la matèria. "Construir" el món quedava reservat al demiürg, una deïtat subordinada. Molt diferent és el Déu cristià: Ell, l'U, el veritable i únic Déu, és també el Creador. Déu treballa; continua treballant en i sobre la història dels homes. En Crist entra com a Persona en el treball fatigós de la història (...). Així el treball dels homes havia d'aparèixer com una expressió especial de la seva semblança amb Déu i l'home, d'aquesta manera, té capacitat i pot participar en l'obra de Déu en la creació del món». [12] Com a conseqüència del pecat, el treball està acompanyat de fatiga i moltes vegades de dolor. [13] Però en assumir la nostra naturalesa per salvar-nos, Jesucrist Nostre Senyor ha transformat la fatiga i el dolor en mitjans per manifestar l’amor i l’obediència a la Voluntat divina i reparar la desobediència del pecat. Així visqué Jesús durant sis lustres: era fabri filius (Mt 13, 55), el fill del fuster. (...) Era el faber, filius Mariae (Mc 6, 3), el fuster, fill de Maria. I era Déu, i estava realitzant la redempció del gènere humà, i estava atraient a si totes les coses (Jo 12, 32). [14]

Al costat d’aquesta realitat del treball de Jesucrist, que ens palesa la plenitud del seu sentit, hem de considerar que per gràcia sobrenatural hem estat fets fills de Déu formant una sola cosa amb Jesucrist, un sol cos. La seva Vida sobrenatural és vida nostra, i ens ha fet partícips del seu sacerdoci perquè siguem corredemptors amb Ell.

Aquesta profunda unió del cristià amb Crist il·lumina el sentit de totes les nostres activitats i, en particular, de la feina. En els ensenyaments de sant Josepmaria, el fonament de la santificació del treball és el sentit de la filiació divina, la consciència que Crist vol encarnar-se en el nostre quefer. [15]

Tota aquesta visió cristiana del sentit de la feina es compendia en les paraules següents: El treball acompanya inevitablement la vida de l’home sobre la terra. Amb ell hi apareixen l’esforç, la fatiga, el cansament: manifestacions del dolor i de la lluita que formen part de la nostra existència humana actual, i que són signes de la realitat del pecat i de la necessitat de la redempció. Però el treball en si mateix no és una pena, ni una maledicció o un càstig: els qui parlen així no han llegit bé l’Escriptura Santa.

(...) El treball, tot treball, és testimoni de la dignitat de l’home, del seu domini sobre la creació. És ocasió de desenvolupament de la pròpia personalitat. És vincle d’unió amb els altres éssers, font de recursos per sostenir la pròpia família; mitjà de contribuir a la millora de la societat on es viu i al progrés de tota la Humanitat.

Per a un cristià, aquestes perspectives s’allarguen i amplien. Perquè el treball apareix com una participació en l’obra creadora de Déu (...). Perquè, a més a més, en haver estat assumit per Crist, el treball se’ns presenta com una realitat redimida i redemptora: no solament és l’àmbit en què l’home viu, sinó mitjà i camí de santedat, realitat santificable i santificadora. [16]

Santificar l’activitat de treballar

Una expressió de sant Josepmaria Escrivà, que li sortia ben sovint dels llavis i de la ploma, ens endinsa en l’esplèndid panorama de la santedat i de l’apostolat en l’exercici d’un treball professional: per a la gran majoria dels homes, ser sant suposa santificar la feina, santificar-se en la feina, i santificar als altres amb la feina. [17]

Són tres aspectes d’una mateixa realitat, inseparables i ordenats entre si. Primer que res és santificar –fer sant– el treball, l’activitat de treballar. Santificar el treball és fer santa aquesta activitat, fer sant l’acte de la persona que treballa.

D’això depenen els altres dos aspectes, perquè el treball santificat és també santificador: ens santifica a nosaltres mateixos, i és mitjà per a la santificació dels altres i per amarar la societat amb l’esperit cristià. Convé, per tant, que ens aturem a considerar el primer punt: què significa fer sant el treball professional.

Un acte nostre és sant quan és un acte d’amor a Déu i als altres per Déu: un acte d’amor sobrenatural –de caritat–, la qual cosa pressuposa, en aquesta terra, la fe i l’esperança. Un acte així és sant perquè la caritat és participació de la infinita Caritat, que és l’Esperit Sant, [18] l’Amor subsistent del Pare i del Fill, de manera que un acte de caritat és un prendre part en la Vida sobrenatural de la Santíssima Trinitat: un prendre part en la santedat de Déu.

En el cas del treball professional, cal comptar que l’activitat de treballar té com objecte les realitats d’aquest món –conrear un camp, investigar en el camp d’una ciència, proporcionar serveis, etc.– i que, per ser humanament bona i santificable, ha de ser exercici de les virtuts humanes. Però amb això no n’hi ha prou perquè sigui santa.

El treball se santifica de fet quan es realitza per amor a Déu, per donar-li glòria –i, en conseqüència, com Déu vol, complint la seva Voluntat: practicant les virtuts cristianes informades per la caritat–, per oferir-lo a Déu en unió amb Crist, ja que «per Ell, amb Ell i en Ell, a Vós, Déu Pare Omnipotent, en l’unitat de l’Esperit Sant, tot honor i tota glòria». [19]

Posa un motiu sobrenatural a la teva feina professional ordinària, i hauràs santificat el treball. [20] Amb aquestes breus paraules el fundador de l’Opus Dei mostra la clau de la santificació del treball. L’activitat humana de treballar se santifica quan es du a terme per un motiu sobrenatural: per amor a Déu.

Allò decisiu no és, per tant, que surti bé, sinó que treballem per amor a Déu, ja que això és el que cerca en nosaltres: Déu mira el cor[19]. Allò decisiu és el motiu sobrenatural, la finalitat última, la rectitud d’intenció de la voluntat, el realitzar la feina per amor a Déu i per servir els altres per Déu. S’eleva així el treball a l’ordre de la gràcia, se santifica, esdevé obra de Déu, operatio Dei, opus Dei. [22]

Qualitats del motiu sobrenatural

El motiu sobrenatural és sincer si influeix eficaçment i radical en la manera de treballar, portant a complir la nostra tasca amb perfecció, com Déu vol, dins les limitacions personals, amb les quals Ell hi compta.

El motiu sobrenatural que fa sant el treball, no és quelcom que simplement es juxtaposa a l’activitat professional, sinó que és un amor a Déu i als altres per Déu que influeix radicalment en la mateixa activitat, impulsant a realitzar-la bé, amb competència i perfecció, perquè no podem oferir al Senyor que, dins les pobres limitacions humanes no sigui perfecte, sense màcula, fet atentament així mateix en els detalls més mínims: Déu no accepta les potineries. No oferiu res que tingui defectes, ens amonesta l’Escriptura Santa, puix que no seria digne d’Ell (Lev 22, 20). Per això, el treball de cadascú, aquesta feina que ocupa les nostres jornades i energies, ha de ser una ofrena digna per al Creador, operatio Dei, treball de Déu i per a Déu: en un mot, un quefer acomplert, impecable. [23]

Una "bona intenció" que no impulsés a treballar bé, no seria una intenció bona, no seria amor a Déu. Seria una intenció ineficaç i buida, un desig feble, que no aconsegueix superar l’obstacle de la mandra o de la comoditat. L’amor veritable s’hi plasma en el treball ben fet.

Posar un motiu sobrenatural no és tampoc afegir quelcom sant a l’activitat de treballar. Per santificar el treball no n’hi ha prou amb pregar mentre es treballa, encara que –quan és possible fer-ho– és un senyal que es treballa per amor a Déu, i un mitjà per créixer en aquest amor.

Més encara, per santificar el treball posant un motiu sobrenatural, és imprescindible cercar d’una manera o una altra la presència de Déu, i moltes vegades això es concreta en actes d’amor, en oracions i en jaculatòries, de vegades amb ocasió d’una pausa o d’altres circumstàncies que el ritme del treball ofereix. Per a això són de gran ajuda les indústries humanes.

Però paga la pena insistir en el fet que no n’hi ha prou amb restar aquí, perquè santificar el treball no consisteix essencialment a realitzar quelcom sant mentre hom treballa, sinó a fer sant el mateix treball. I això s'aconsegueix posant el motiu sobrenatural que configura

aquesta activitat i la amara tan profundament que la converteix en un acte de fe, esperança i caritat, i que posa en joc les virtuts humanes per dur a terme el treball amb perfecció moral i oferir-lo a Déu. Així es transforma el treball en oració: una frase que aspira a ser contemplació.

La dignitat del treball depèn de qui el realitza

Una altra conseqüència important de què l’arrel de la santificació de la feina rau en el motiu sobrenatural, és que tot treball professional és santificable, des del més brillant davant els ulls humans fins al més humil, perquè la santificació no depèn del tipus de treball sinó de l’amor a Déu amb què es realitza. Tan sols cal pensar en les feines de Jesús, Maria i Josep a Natzaret: tasques corrents, ordinàries, semblants a les de milions de persones, però realitzades amb l’amor més gran.

«La dignitat del treball depèn no tant d’allò que es fa, quan de qui l’executa, l’home, que és un ésser espiritual, intel·ligent i lliure». [24] La major o menor categoria del treball depèn de la seva bondat en tant que acció espiritual i lliure, és a dir, de l’amor electiu del fi, que és acte propi de la llibertat. Convé no oblidar, per tant, que aquesta dignitat del treball està fundada en l’Amor. El gran privilegi de l’home és de poder estimar, transcendint així allò que és efímer i transitori. Pot estimar les altres criatures, dir un tu i un jo plens de sentit. I pot estimar Déu, que ens obre les portes del cel, que ens fa membres de la seva família, que ens autoritza a parlar-li també de tu a Tu, cara a cara. Per això l’home no ha de limitar-se a fer coses, a construir objectes. El treball neix de l’amor, manifesta l’amor, s’ordena devers l’amor. [25]

L’amor a Déu fa grans les coses petites: els detalls d’ordre, de puntualitat, de servei o d’amabilitat, que contribueixen a la perfecció del treball. Feu-ho tot per Amor. –Així no hi ha coses petites: tot és gran. –La perseverança en les coses petites, per Amor, és heroisme. [26]

Qui comprèn que el valor santificador del treball depèn essencialment de l’amor a Déu amb què es du a terme, i no del seu relleu social i humà, aprecia en molt les coses petites, especialment aquelles que passen inadvertides als ulls dels altres, perquè només les veu Déu.

Al contrari, treballar per motius egoistes, com l’afany d’autoafirmació, de lluir-se o de realitzar per sobre de tot els propis projectes i gustos, o l’ambició de prestigi per vanitat, o de poder o de diners com a meta suprema, impedeix radicalment santificar el treball, perquè equival a oferir-lo a l’ídol de l’amor propi.

Aquests motius es presenten poques vegades en estat pur, però poden conviure amb intencions nobles i fins i tot sobrenaturals, romanent latents -potser durant llarg temps- com els pòsits de fang en el fons d'una aigua neta. Seria una imprudència ignorar-los, perquè en qualsevol moment -potser amb ocasió d'una dificultat, una humiliació o un fracàs professional- poden enterbolir tota la conducta. Cal detectar aquests motius egoistes, reconèixer-los sincerament i combatre'ls purificant la intenció amb oració i sacrifici, amb humilitat i servei generós als altres.

Tornem la mirada una vegada i una altra al treball de Jesús els anys de la seva vida oculta, per aprendre a santificar la nostra tasca. Senyor, concedeix-nos la vostra gràcia. Obriu-nos la porta del taller de Natzaret, a fi que aprenguem a contemplar–vos a Vós, amb la vostra Mare santa Maria, i amb el sant patriarca Josep –que estimo tant i tant venero–, dedicats tots tres a una vida de treball sant. Es remouran els nostres pobres cors, us cercarem i us trobarem en la labor quotidiana, que Vós desitgeu que convertim en obra de Déu, obra d’Amor. [27]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Sant Josepmaria, Converses, n. 55.
[2] 2 Cfr. Mt 13, 44.
[3] Sant Josepmaria, És Crist que passa , n. 14.
[4] Ibidem, n. 20.
[5] Cf. Const. dogm. Lumen gentium , nn. 31-36; Const. past. Gaudium et spes , nn. 33-39; Decr. Apostolicam actuositatem , nn. 1-3, 7..
[6] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 2427
[7] Joan Pau II, Homilia, 17-V-1992. Cf. també, entre altres textos: Discurs, 19-III-1979; Discurs, 12-I-2002, n. 2.
[8] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 310.
[9] Gn 2, 15. Cf. Gn 1, 28.
[10] Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 2427. Concili Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes , nn. 34 i 35.
[11] Papa Francesc, Enc. Laudato Si', 24-V-2015, n. 128.
[12] Benet XVI, Discurs en el Collège des Bernardins (Paris), 12-IX-2008.
[13] Cf. Gn 3, 18-19.
[14] Sant Josepmaria, És Crist que passa , n. 14.
[15] Ibídem, n. 174.
[16] Ibídem, n. 47.
[17]Converses amb Mons. Escrivà de Balaguer, n. 55. Cf. És Crist que passa, n. 45; Amics de Déu , n. 120.
[18] Sant Tomàs d’Aquino, S. Th ., II-II, q. 24, a. 7 c.
[19] Missal Romà, Cànon de la Missa.
[20] Camí, n. 359.
[21] Cf. 1 Sam 16, 7.
[22] Converses, n. 10.
[23] Amics de Déu, n. 55.
[24] Joan Pau II, Discurs, 3-VII-1986, n. 3.
[25] És Crist que passa, n. 48.
[26] Sant Josepmaria,Camí, n. 813.
[27] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 72.

Treballar a consciència

Si volem de veritat santificar el treball de debò, cal complir ineludiblement la primera condició: treballar, i treballar bé!, amb serietat humana i sobrenatural. [1]

Ja hem vist, en un article precedent, que treballar per un motiu sobrenatural és com l’ànima de la santificació del treball. [2] Ara ens detindrem a considerar que la matèria, per així dir-ho, a la qual dóna vida aquest ànima és el treball ben fet. El motiu sobrenatural, si és autèntic amor a Déu i al proïsme, reclama necessàriament que maldem per fer la nostra tasca el millor possible.

Sant Josepmaria va ensenyar que la santificació del treball suposa la bona realització del treball mateix, la perfecció també humana, el bon compliment de totes les obligacions professionals entramades amb les familiars i socials. Cal treballar a consciència, amb sentit de responsabilitat, amb amor i perseverança, sense deixadesa ni lleugereses.

Per meditar amb fruit aquest ensenyament, convé observar que quan parlem de "treballar bé" ens referim sobretot a l’activitat de treballar, no al resultat del treball.

Pot succeir que hom treballi bé i no obstant això la tasca surti malament, ja sigui per una equivocació involuntària o per causes que no depenen d’un mateix. En aquests casos –que es presenten sovint– apareix amb claredat la diferència entre qui treballa amb sentit cristià i qui cerca principalment l’èxit humà. Per al primer allò que té valor és, sobretot, la mateixa activitat de treballar i, encara que no hagi obtingut un bon resultat, sap que no s’ha perdut res del que ha procurat fer bé per amor a Déu i afany de corredimir amb Crist; per això no es rebel·la davant les contrarietats –mirant de superar-les–, sinó que veu la possibilitat d’unir-se més a la Creu del Senyor. En canvi, per al segon, tot s’ha malaguanyat si no ha sortit bé. Evidentment, qui pensi d’aquesta manera mai no entendrà què és santificar el quefer professional.

Treballar a consciència és treballar amb perfecció humana per un motiu sobrenatural. No és treballar humanament bé i "després" afegir un motiu sobrenatural. És quelcom més profund. És l’amor a Déu el que ha de portar un cristià a realitzar amb perfecció la seva tasca, perquè no podem oferir res al Senyor que, dins les pobres limitacions humanes no sigui perfecte, sense màcula, fet atentament així mateix en els detalls més mínims: Déu no accepta les potineries. No oferiu res que tingui defecte, ens amonesta l’Escriptura Santa, puix que no seria digne d’Ell (Lv 22, 20). [3]

Quan es procura actuar d’aquesta manera és normal que el treball surti bé i s’obtinguin bons resultats. Més encara, és freqüent que qui cerca santificar el treball destaqui professionalment entre els seus iguals perquè l’amor a Déu impulsa a excedir-se gustosament, i sempre, en el deure i en el sacrifici. [4] Però cal no oblidar mai –paga la pena de repetir-ho– que Déu permet de vegades contradiccions i fracassos humans perquè purifiquem la intenció i participem de la Creu del Senyor. I això no significa que no s’hagi treballat bé i santificat aquesta tasca.

Virtuts humanes en el treball

El treball ben fet posa en pràctica les virtuts humanes informades per la caritat. És tota una trama de virtuts que es posa en joc, en exercir el nostre ofici, amb el propòsit de santificar-lo: la fortalesa, per a perseverar en la nostra labor, a pesar de les naturals dificultats i sense deixar-se vèncer mai per l’atabalament; la temperància, perquè sigui gastada sense reserves i per tal de superar la comoditat i l’egoisme; la justícia, per al compliment dels nostres deures envers Déu, envers la societat, la família, els col·legues; la prudència, per saber en cada cas què convé fer, i llançar-nos a l’obra sense dilacions... I tot, insisteixo, per Amor. [5]

Totes les virtuts humanes són necessàries, perquè formen un entramat en què els fils es reforcen entre si. Però hi ha un ordre entre elles: uns fils que es posen abans que altres, el mateix que en teixir un tapís.

Com la primera condició és treballar i treballar bé, es comprèn que el fundador de l’Opus Dei destaqui dues virtuts humanes –la laboriositat i la diligència–, que es confonen en una sola: en l’afany de treure profit dels talents que cadascú ha rebut de Déu. [6]

Com en la paràbola de l’Evangeli, el Senyor ens ha atorgat els talents necessaris per complir la missió de posar-lo a l’entranya de les activitats humanes santificant la professió. No és lícit comportar-se com el servent dolent i mandrós [7] que va enterrar el talent rebut. Déu vol que fem rendir, per amor seu, els dons que ens ha donat. I per a això cal treballar amb interès i constància, amb rigor, amb qualitat humana, posant tot l’esforç necessari.

La laboriositat i la diligència inclinen juntes a afrontar el treball que s’ha de fer, no qualsevol cosa o el que abelleix, i a realitzar-ho com i quan cal. Qui és laboriós aprofita el temps, que no solament és or, sinó glòria de Déu! Fa el que ha de fer i està pel que fa, no pas per rutina, ni per esmerçar-hi les hores, sinó com a fruit d’una reflexió atenta i ponderada. Per això és diligent. L’ús normal d’aquest mot –diligent– ens n’evoca ja l’origen llatí. Diligent ve del verb diligo, que és amar, apreciar, escollir com a fruit d’una atenció prou esmerada i curosa. No és diligent qui es precipita, sinó qui treballa amb amor, amb exquisitat. [8]

A la laboriositat s'oposa la mandra, vici capital i mare de tots els vicis. [9] Una de les seves formes és la tardança en el compliment de les obligacions: [10] ajornant allò que costa i donant prioritat a altres coses que agraden més o exigeixen menys esforç. No deixis la feina per a demà, [11] aconsella sant Josepmaria, en altres ocasions, amb excuses falses, som massa còmodes, ens oblidem de la beneïda responsabilitat que pesa damunt les nostres espatlles, ens conformem amb allò que basta per a sortir del compromís, ens deixem arrossegar per raons enganyoses perquè ens estiguem amb les mans plegades, mentre Satanàs i els seus aliats no fan vacances. [12] No servim Déu amb lleialtat quan podem ésser assenyalats com a dropos, informals, frívols, desordenats, mandrosos, inútils... [13]

Per l'extrem oposat, la laboriositat es deforma quan no es posen els deguts límits a la feina, exigits pel descans necessari o per l'atenció a la família i als altres relacions que s'han de cuidar. Sant Josepmaria posa en guàrdia davant el perill d'una dedicació desmesurada a la feina: la "profesionalitis", com anomena a aquest defecte per donar a entendre que es tracta d'una espècie d'inflamació patològica de l'activitat professional.

El quefer professional és camp per a l’exercici de totes les virtuts humanes, imitant l’exemple dels anys de Jesús a Natzaret. L’ordre i la serenitat, l’alegria i l’optimisme, la fermesa i la constància, la lleialtat, la humilitat i la mansuetud, la magnanimitat, i totes les altres virtuts, fan del treball professional terreny fecund que s’omple de fruits amb la pluja de la gràcia.

En la seva predicació sobre les virtuts humanes en el treball, sant Josepmaria recorre amb freqüència a l'al·legoria de l'ase. ¡Tant de bo adquireixis —les vols aconseguir— les virtuts del ruquet!: humil, dur per al treball i perseverant, tossut!, fidel, seguríssim en el seu pas, fort i —si té bon amo— agraït i obedient. [14]

En particular es fixa en el treball del "ase de sínia": «Beneïda perseverança la del burret de sínia! -Sempre al mateix pas. Sempre les mateixes voltes. -Un dia i un altre: tots iguals. Sense això, no hi hauria maduresa en els fruits, ni ufanor a l'hort, ni tindria aromes al jardí. Porta aquest pensament a la teva vida interior».[15]

L'exemple li serveix per a encomiar la perseverança en el treball i en el compliment dels deures, per elogiar la fermesa i, especialment, la humilitat de qui se sap instrument en les mans de Déu i no s'atribueix a si mateix el mèrit de les obres que realitza.[16]

La metàfora és d'origen bíblic. Sant Josepmaria la presa de l'oració del salmista, citant sovint en llatí: «ut iumentum factus sum apud te...», «com un ase sóc davant de Tu, i estaré amb tu. M'has pres amb la mà dreta, em guies segons què desitjàveu i després m'acolliràs a la teva glòria »(Sl 72 [73] 22-24). Contempla també la figura de l'ase escollit pel Senyor per la seva entrada triomfal a Jerusalem (cfr.Mc 11,2- 7), considerant que Jesús s’acontenta amb un pobre animal, per tron [17]: «un burret va ser el seu tron a Jerusalem!». [18] Amb això, comenta el Beat Àlvar, vol ensenyar a «treballar amb humilitat i perseverança, perquè també nosaltres puguem ser tron del Senyor», [19] deixant-li regnar en el propi cor i posar-li així a la cimera de les activitats humanes, no obstant les personals miserias. [20]

Sense la lluita per practicar diàriament aquestes virtuts humanes en el treball és fàcil caure en l’error dels qui es consideren cristians "practicants" perquè assisteixen a uns actes de culte i reciten unes oracions, però deixen que la seva vida professional discorri, més o menys descaradament, al marge de la moral cristiana, amb faltes de justícia, de veracitat, d’honradesa...

Una feina d’aquest gènere no és agradable a Déu, i no pot dir-se que estigui ben feta, ni santificada, encara que obtingui resultats brillants als ulls humans i destaqui per la seva perfecció tècnica en alguns aspectes. Sant Josepmaria ha ensenyat sempre a posar en pràctica la fe –a encarnar-la!– en el treball professional, amb unitat de vida. I això s’aconsegueix mitjançant les virtuts humanes informades per la caritat.

Sense la caritat, l’esforç humà no és suficient per santificar el treball, perquè la caritat –l’amor sobrenatural a Déu i a les ànimes– és l’essència de la santedat. Un cristià que sigui molt eficaç, si falta a la caritat no santifica el treball. En realitat tampoc pot dir-se que treballi molt bé, perquè la caritat va dins les virtuts, i la seva manca es manifesta abans o després en la fallida d’aquestes: en injustícies, en odis, en ira, en enveja...

L’amor a Déu no és un sentiment inoperant. És l’acte de la virtut teologal de la caritat que, junt amb la fe i l’esperança, ha de governar la realitat concreta de la vida d’un fill de Déu mitjançant l’exercici de les virtuts humanes. Només així podem identificar-nos amb Crist, perfecte Déu i perfecte Home.

Coses petites

Les virtuts cristianes es manifesten i es desenvolupen en l’activitat professional ordinàriament a través de coses petites. La mateixa laboriositat, que d’alguna manera és la condició de les altres virtuts en el treball, no consisteix només a treballar força, perquè no cal oblidar que a força de descurar detalls, pot fer-se compatible treballar sense parar i viure com un perfecte gandul. [21]

Aquesta virtut pot perdre el seu valor genuí si es descuida la lluita en aquells detalls d’ordre a què potser no se sent inclinació, o de puntualitat en començar i acabar el treball, o es posterga l’atenció a la família, o es desatenen les iniciatives apostòliques amb l’excusa que la feina absorbeix gairebé totes les energies. L’atenció de les coses petites protegeix d’aquest perill perquè custòdia la rectitud d’intenció, ja que molts detalls només brillen davant Déu. La santedat no consisteix a fer coses cada dia més difícils, sinó a fer-les cada dia amb més amor. [22]

Una altra cosa és el "perfeccionisme", el defecte de cercar com a fi la perfecció per la perfecció en el resultat exterior del treball. Aquest defecte amaga una deformació de les virtuts humanes, palesa que s’ha perdut la visió de conjunt, el sentit de la prudència que dicta de vegades que el millor és enemic de lo bo, perquè pretendre el millor portaria a descuidar altres exigències del treball ben fet, com acabar-lo en el termini oportú. El perfeccionisme és un succedani de la perfecció, que revela amor propi i complaença vana, i és necessari combatre’l amb el realisme de la humilitat cristiana que sap reconèixer les pròpies limitacions i confiar en Déu.

Ell ha creat tot per amor, i les seves obres són perfectes: Dei perfecta sunt opera. [23] El nostre treball és una participació en l’obra creadora, [24] i ha de ser també perfecte, en allò que depèn de les nostres forces, amb la gràcia de Déu.

L’atenció de les coses petites caracteritza la manera divina de treballar d’un fill de Déu, perquè manifesta la perfecció de l’amor. I és fonamental arribar a ser contemplatius en el treball, perquè així com Déu va crear i va veure que era bo [25] –va contemplar el reflex del seu Amor i Veritat en el que havia creat– anàlogament, amb la infinita distància que comporta aquí l’analogia, el nostre treball serà bo i mitjà de contemplació si és una tasca no sols acabada fins al detall, sinó duta a terme amb rectitud moral. Així el treball serà oració. Oració contemplativa, perquè un treball realitzat amb perfecció, posant amor en les coses petites, permet descobrir allò diví que en els detalls s’amaga. [26] Per això, concloïa sant Josepmaria, quan un cristià exerceix amb amor la més intranscendent de les accions diàries, allò sobreïx de la transcendència de Déu. [27]

Aprendre a treballar bé

El panorama meravellós que s’obre davant els ulls ha de ser posat per obra en la nostra vida. No n’hi ha prou amb voler fer el bé, sinó que cal saber fer-ho. [28] Servir Déu i els altres amb la nostra feina requereix preparació, competència no sols tècnica sinó moral, humana i cristiana.

Per servir, servir; són unes paraules que sant Josepmaria Escrivà volia gravar als nostres cors perquè no oblidéssim que no és suficient la "bona voluntat" per ser un bon metge o una bona mestressa, sinó que hi calen coneixements i virtuts. No crec en la rectitud d’intenció de qui no s’esforça a assolir la competència necessària, amb el fi d’acomplir com cal les feines que li han estat encomanades. [29]

La "formació professional" per santificar el treball no consisteix només en uns coneixements teòrics previs. Cal molt més, com s’ha dit abans: fan falta virtuts humanes informades per la caritat. Per aquest motiu, principalment, la formació professional dura tota la vida, i es millora dia a dia posant interès a créixer en les virtuts cristianes. Però en cap cas, no n’hi prou amb l’afany de posseir aquestes virtuts: cal aprendre de practicar-les. Discite benefacere (Is 1, 17), apreneu fer el bé. Cal exercitar-se habitualment en els actes corresponents –fets de sinceritat, de veracitat, d’equanimitat, de serenitat, de paciència–, perquè «obres són amors» i no és possible això d’estimar Déu només de paraula, sinó que cal fer-ho amb obres i de veritat (1 Jn 3, 18). [30]

Camí magnífic per a aquesta formació és la direcció espiritual personal. Si sabem obrir l’ànima de bat a bat, podrem rebre consells precisos –de vegades indicacions sobre deures morals o de consciència–, perquè l’Esperit Sant dóna la seva llum i la seva gràcia a través d’aquest mitjà. També hem d’estar disposats a rebre aquesta formació en el mateix lloc de treball, sabent aprofitar les observacions dels qui ens envolten. Es requereix per a això humilitat, senzillesa per admetre les pròpies limitacions i per deixar-se ajudar evitant la suficiència, la presumpció i la vanitat.

Il·lusió professional

Una disposició interior molt convenient per aprendre a treballar és la il·lusió professional. És important, però, tenir una idea justa, elevada, de quina cosa ha de ser aquesta il·lusió en un cristià, per no reduir-la a una simple inclinació natural o un sentiment.

En rigor és l’anhel de servir Déu i els altres amb el nostre treball, el desig de contribuir amb la pròpia activitat professional al progrés humà orientant-lo amb sentit cristià, i a amarar així la societat amb l’esperit de Crist. Aquesta és la medul·la de la il·lusió professional d’un fill de Déu, que desperta l’interès humà per la tasca que hom realitza i l’alimenta des de l’arrel amb una saba d’esperança sobrenatural que manté viu l’interès de convertir la prosa diària en hendecasíl·labs, en vers heroic. [31]

Les activitats més corrents no són ja un monòton succeir-se d’accions que es repeteixen, com no ho van ser en la vida de Jesús, Maria i Josep a Natzaret. Hom descobreix una nova dimensió en les nostres tasques, i hom gaudeix amb la presència de Déu que les aprova, acollint l’ofrena del treball ben fet.

Per a un fill de Déu, la il·lusió professional no és un gust o un capritx. És la il·lusió de realitzar la feina que Déu vol perquè se santifiqui i doni fruit. Per això hi ha una vocació professional, que és part important de la vocació divina. Aquest voler de Déu, però, hom el descobreix no sols per les inclinacions i aptituds –que certament hi compten–, sinó també per les circumstàncies en què cadascú es troba per Providència divina, i concretament pels deures que ha de complir i els serveis que de fet pot prestar.

Tot aquest conjunt de factors configura la vocació professional, i s’anomena "vocació" perquè efectivament representa una crida de Déu a triar, d’acord amb les circumstàncies personals, l’activitat professional més convenient com a matèria de santificació i apostolat.

En aquest marc es veu quant lluny de la il·lusió professional hi és aquesta patologia que sol anomenar-se profesionalitis. La primera és l’amor a la feina com a mitjà de santificació i apostolat; la segona és l’esclavitud a un ídol que hom ha posat com a fi. I això últim pot succeir sense haver-ho pretès expressament, per haver descuidat de rectificar la intenció i haver-se mogut en la pràctica per metes terrenals posant en el triomf la pròpia complaença.

Sant Josepmaria adverteix d’aquest perill: col·loca els quefers professionals al seu lloc: són exclusivament mitjans per arribar al fi; mai no s’han de prendre, ni molt menys, com la cosa fonamental. ¡Quantes «profesionalitis» impedeixen la unió amb Déu! [32] Aprendre a treballar bé és també aprendre a posar el treball en el seu lloc, un lloc tan important com el d’eix de la santificació en la vida corrent, però sempre un mitjà.

Al bons professionals se’ls coneix per la seva feina. A sant Josep tots el coneixien com l’artesà, i a Jesús com el fill de l’artesà, fabri filius, [33] i artesà Ell mateix. [34] No ha romàs el resultat del seu treball, cap dels objectes que van fabricar, amb qualitat, amb la perfecció que permetien les eines, treballant amb esforç, ordre, alegria..., mentre santa Maria feinejava amb el mateix esperit amb les tasques de la llar. Ha romàs, tanmateix, l’amor redemptor de Jesús en aquest quefer, i el de Maria i Josep units al seu amb un sol cor. Aquesta és l’essència de la santificació del treball.

Tornar a l'índex

Notes

[1]Forja, n. 698.
[2] Cf. Camí, n. 359.
[3] Amics de Déu, n. 55.
[4]Solc, n. 527.
[5]Amics de Déu, n. 72.
[6] Ibídem, n. 81.
[7]Mt 25, 26.
[8] Amics de Déu, n. 81.
[9]Solc, n. 505. Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1866.
[10] Sant Tomàs d’Aquino, S. Th., II-II, q. 54, a. 2, ad 1.
[11]Camí, n. 15.
[12] Amics de Déu, n. 62.
[13] Ibídem.
[14] Forja, n. 380.
[15] Camí, n. 998.
[16] Cfr. Forja, n. 607.
[17] És Crist que passa, n. 181.
[18] Camí, n. 606
[19] Beat Àlvaro del Portillo, nota 143 a Instrucción, 9-I-1935, n. 221, cit. en E.Burkhart − J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría, III, Rialp, Madrid 2013, p. 176.
[20] Cfr. Forja, n. 607; Amics de Déu, n. 137.
[21] Solc, n. 494
[22] Apunts de la predicació (AGP, P10, n. 25).
[23] Dt 32, 4 (Vg).
[24] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 2427.
[25] Gn 1, 10 ss
[26]Converses amb Mons. Escrivà de Balaguer, n. 116.
[27] Ibídem
[28] És Crist que passa, n. 50.
[29] Ibídem
[30] Amics de Déu, n. 91.
[31]És Crist que passa, n. 50.
[32] Solc, n. 502.
[33] Mt 13, 55.
[34] Cf. Mc 6, 3.

Treball i contemplació (1)

Voldria que avui, en la nostra meditació, ens persuadíssim definitivament de la necessitat de disposar-nos a ésser ànimes contemplatives, enmig del carrer, de la feina, amb una conversa contínua amb el nostre Déu, que no ha de decaure al llarg del dia. Si pretenem seguir lleialment els passos del Mestre, aquest és l’únic camí. [1]

Per als qui som cridats per Déu a santificar-nos enmig del món, convertir el treball en oració i tenir ànima contemplativa, no hi ha cap altra camí, o bé sabem trobar el Senyor en la nostra vida ordinària, o bé no el trobarem mai. [2]

Convé que meditem lentament aquest ensenyament capital de sant Josepmaria Escrivà. En aquest text considerarem què és la contemplació; en altres ocasions ens detindrem a aprofundir en la vida contemplativa en el treball i en les activitats de la vida corrent.

Com a Natzaret, com els primers cristians

El descobriment de Déu en l’ordinari de cada dia dóna al propi quefer el valor últim i la plenitud de sentit. La vida oculta de Jesús a Natzaret, uns anys intensos de treball i d’oració, durant els quals Jesucrist va menar una vida corrent —com la nostra, si així ho volem—, divina i humana alhora, [3] mostren que la tasca professional, l’atenció a la família i les relacions socials no són obstacle per orar sempre, [4] sinó ocasió i mitjà per a una vida intensa de tracte amb Déu, fins que arriba un moment en què és impossible establir una diferència entre treball i contemplació.

Per aquest camí de la contemplació en la vida corrent, seguint les empremtes del Mestre, va discórrer la vida dels primers cristians: «quan passeja, conversa, descansa, treballa o llegeix, el creient ora», [5] escrivia un autor del segle II. Anys més tard sant Gregori Magne testifica, com un ideal fet realitat en nombrosos fidels, que «la gràcia de la contemplació no es dóna sí als grans i no als petits; sinó que molts grans la reben, i també molts petits; i tant entre els qui viuen retirats com entre les persones casades. Després, si no hi ha cap estat entre els fidels que quedi exclòs de la gràcia de la contemplació, el qui guarda interiorment el cor pot ser il·lustrat amb aquesta gràcia». [6]

El Magisteri de l’Església, sobretot a partir del Concili Vaticà II, ha recordat moltes vegades aquesta doctrina, tan important per als qui tenim la missió de portar Crist arreu i transformar el món amb l’esperit cristià. «Les activitats diàries es presenten com un preciós mitjà d’unió amb el Crist, esdevenint matèria de santificació, camp d’exercici de les virtuts, diàleg d’amor que es realitza a les obres. L’esperit d’oració transforma el treball i així resulta possible estar en contemplació de Déu, fins i tot romanent en les ocupacions més variades». [7]

La contemplació dels fills de Déu

El Catecisme ensenya que «la contemplació de Déu en la seva glòria celestial és anomenada per l’Església "visió beatífica"». [8] D’aquesta contemplació plena de Déu, pròpia del Cel, podem tenir certa bestreta en aquesta terra, una incoació imperfecta [9] que, encara que sigui d’ordre divers a la visió, és ja una veritable contemplació de Déu, així com la gràcia, essent d’ordre diferent que la glòria, és, no obstant això, una veritable participació en la naturalesa divina. Ara veiem com en un mirall, foscament; llavors veurem cara a cara. Ara conec de manera imperfecte, llavors coneixeré com sóc conegut, [10] escriu Sant Pau.

Aquesta contemplació de Déu com en un mirall, durant la vida present, és possible gràcies a les virtuts teologals: a la fe i a l’esperança vives, informades per la caritat. La fe, unida a l’esperança i vivificada per la caritat, «ens fa tastar per endavant el goig i la llum de la visió beatífica, fi del nostre peregrinatge en aquest món». [11]

La contemplació és un coneixement amorós i gojós de Déu i dels seus designis manifestats en les criatures, en la Revelació sobrenatural, i plenament en la Vida, Passió, Mort i Resurrecció de Jesucrist nostre Senyor. «Ciència d’amor», [12] l’anomena sant Joan de la Creu. La contemplació és un coneixement clar de la veritat, assolit no per un procés de raonament sinó per una caritat intensa. [13]

L’oració mental és un diàleg amb Déu. M’has escrit: «Fer oració és parlar amb Déu. Però, de què?» —De què? D’Ell, de tu: alegries, tristeses, èxits i fracassos, ambicions nobles, preocupacions diàries..., flaqueses!: i accions de gràcies i peticions: i Amor i desgreuge. En dues paraules: conèixer-lo i conèixer-te: «tractar-se!». [14] En la vida espiritual, aquest tracte amb Déu tendeix a simplificar-se a mesura que augmenta l’amor filial, ple de confiança. Succeeix llavors que, ben sovint, ja no són necessàries les paraules per orar, ni les exteriors ni les interiors. Sobren les paraules, perquè la llengua no aconsegueix d’expressar-se; ja l’enteniment s’aquieta. Ja no es raona, s’esguarda! [15]

Això és la contemplació, una manera d’orar activa però sense paraules, intensa i serena, profunda i senzilla. Un do que Déu concedeix als qui el cerquen amb sinceritat, posen tota l’ànima en el compliment de la seva Voluntat, amb obres, i tracten de moure’s en la seva presència. Primer una jaculatòria, i després una altra, i una altra..., fins que aquest fervor sembla insuficient, perquè les paraules resulten pobres...: i es fa pas a la intimitat divina, en un esguard posat en Déu sense descans i sense cansar-se. [16] Això pot succeir, com ensenya sant Josepmaria, no sols en les estones dedicades expressament a l’oració, sinó també mentre duem a terme amb la major perfecció possible, dins de les nostres equivocacions i limitacions, les tasques pròpies de la nostra condició i del nostre ofici. [17]

Sota l’acció de l’Esperit Sant

El Pare, el Fill i l’Esperit Sant inhabiten en l’ànima en gràcia: [18] som temples de Déu. [19] Es queden curtes les paraules per expressar la riquesa del misteri de la Vida de la Santíssima Trinitat en nosaltres: el Pare que eternament engendra el Fill, i que amb el Fill espira l’Esperit Sant, vincle d’Amor subsistent. Per la gràcia de Déu, prenem part en aquesta Vida com a fills. El Paràclit ens uneix al Fill que ha assumit la naturalesa humana per fer-nos partícips de la naturalesa divina: en arribar la plenitud dels temps, va enviar Déu el seu Fill, nascut de dona (...) a fi que rebéssim l’adopció de fills. I, ja que sou fills, Déu va enviar als nostres cors l’Esperit del seu Fill, que clama: «Abbá, Pare!». [20] I en aquesta unió amb el Fill no estem sols sinó que formem un cos, el Cos místic de Crist, a qui tots els homes són cridats a incorporar-se com a membres vius i a ser, com els apòstols, instruments per atreure altres, participant en el sacerdoci de Crist. [21]

La vida contemplativa és la vida pròpia dels fills de Déu, vida d’intimitat amb les Persones Divines i desbordant d’afany apostòlic. El Paràclit infon en nosaltres la caritat que ens permet d’assolir un coneixement de Déu que sense la caritat és impossible, perquè qui no estima no coneix Déu, perquè Déu és amor. [22] Qui més l’estima millor el coneix, ja que aquest amor —la caritat sobrenatural— és una participació en la infinita caritat que és l’Esperit Sant, [23] que tot ho escruta, fins a les profunditats de Déu. Perquè qui sap que hi ha en l’home, sinó l’esperit de l’home que està en ell? Així també, les coses de Déu ningú les ha conegut sinó l’Esperit de Déu. [24]

Aquest Amor, amb majúscula, instaura en la vida de l’ànima una estreta familiaritat amb les Persones Divines, i un enteniment de Déu més agut, més ràpid, precís i espontani, en profunda sintonia amb el Cor de Crist. [25] També en el pla humà els qui s’estimen es comprenen amb més facilitat, i per això sant Josepmaria recorre a aquesta experiència per transmetre d’algun mode allò que és la contemplació de Déu; per exemple, deia que a la seva terra de vegades es deia: mira com el contempla!; i explicava com aquesta manera de dir es referia a una mare que tenia el fill en braços, a un nuvi que mirava la núvia, a la dona que vetllava el marit. Perquè així hem de contemplar el Senyor.

Tota realitat humana, però, per bella que sigui, es queda en una ombra de la contemplació que Déu concedeix a les ànimes fidels. Si ja la caritat sobrenatural supera en altura, en qualitat i en força qualsevol amor simplement humà, què dir dels Dons de l’Esperit Sant, que ens permeten deixar-nos portar dòcilment per Ell? Amb el creixement d’aquests Dons —Saviesa, Enteniment, Consell, Fortalesa, Ciència, Pietat i Temor filial— creix la connaturalitat o la familiaritat amb Déu i es desplega tot el colorit de la vida contemplativa.

En especial, pel Do de Saviesa —el primer i major dels Dons de l’Esperit Sant— [26] se’ns atorga no sols conèixer i assentir a les veritats revelades sobre Déu i sobre les criatures, com és propi de la fe, sinó assaborir aquestes veritats, conèixer-les amb «un cert sabor de Déu». [27] La Saviesa — sapientia— és una sapida scientia: un ciència que es tasta. Gràcies a aquest Do no sols es creu en l’Amor de Déu, sinó que se sap d’una manera nova. [28] És un saber al qual només s’arriba amb santedat: i hi ha ànimes fosques, ignorades, profundament humils, sacrificades, santes, amb un sentit sobrenatural meravellós: Jo us glorifico, Pare, Senyor del Cel i de la terra, perquè heu tingut encobertes aquestes coses als savis i prudents, i les heu revelat als petits. [29] Amb el Do de Saviesa la vida contemplativa s’endinsa en les profunditats de Déu. [30] En aquest sentit sant Josepmaria Escrivà ens convida a meditar un text de sant Pau, en el qual se’ns proposa tot un programa de vida contemplativa —coneixement i amor, oració i vida— (...): que el Crist habiti per la fe en els vostres cors, i que, arrelats i fonamentats en la caritat, pugueu comprendre amb tots els sants, quina és l’amplària i la llargària, l’altitud i la profunditat del misteri, i conèixer també aquell amor de Crist, que sobrepuja tot coneixement, perquè us empleneu de tota la plenitud de Déu (Ef 3, 17-19). [31]

Hem d’implorar a l’Esperit Sant el Do de Saviesa junt amb la resta de Dons, el seu seguici inseparable. Són els regals de l’Amor diví, les joies que el Paràclit lliura als qui volen estimar Déu amb tot el cor, amb tota l’ànima, amb totes les forces.

Pel camí de la contemplació

Quant major és la caritat, més intensa és la familiaritat amb Déu en què sorgeix la contemplació. Fins i tot la caritat més feble, com la de qui es limita a no pecar greument però no cerca complir en tot la Voluntat de Déu, estableix una certa conformitat amb la Voluntat divina. Tanmateix, un amor que no cerca estimar més, que no té el fervor de la pietat, s’assembla més a la cortesia formal d’un estrany que a l’afecte d’un fill. Qui es conformés amb això en la seva relació amb Déu, no passaria d’un coneixement de les veritats revelades insípid i passatger, perquè qui s’acontenta de sentir la paraula, sense posar-la en pràctica, és semblant a un home que contempla la figura del seu rostre en el seu mirall: es mira, se’n va, i immediatament s’oblida de com era. [32]

Molt distint és el cas de qui desitja sincerament identificar en tot la seva voluntat amb la Voluntat de Déu i, amb l’ajuda de la gràcia, posa els mitjans: l’oració mental i vocal, la participació en els Sagraments —la Confessió freqüent i l’Eucaristia—, el treball i el compliment fidel dels propis deures, la cerca de la presència de Déu al llarg del jorn: l’atenció del pla de vida espiritual junt amb una formació cristiana intensa.

L’ambient actual de la societat mena molts a viure bolcats cap enfora, amb una permanent ànsia de posseir això o allò, d’anar d’aquí cap enllà, de veure i mirar, de moure’s, de distreure’s amb futilitats, potser amb l’intent d’oblidar el buit interior, la pèrdua del sentit transcendent de la vida humana. Als qui hem descobert la crida divina a la santedat i a l’apostolat, ens ha de succeir el contrari. Com més activitat exterior, més vida per dins, més recolliment interior, cercant el diàleg amb Déu present en l’ànima en gràcia i mortificant els afanys de la concupiscència de la carn, la concupiscència dels ulls i la supèrbia de la vida. [33] Per contemplar Déu cal netejar el cor. Benaurats els nets de cor, perquè ells veuran Déu. [34]

Demanem a la nostra Mare Santa Maria que ens obtingui de l’Esperit Sant el do de ser contemplatius enmig del món.

Tornar a l'índex

Notes

[1] Sant Josepmaria Escrivà, Amics de Déu, n. 238.
[2] Sant Josepmaria Escrivà, Converses, n. 114.
[3] Sant Josepmaria Escrivà, Amics de Déu, n. 56.
[4] Lc 18, 1.
[5] Climent d’Alexandria, Stromata, 7, 7.
[6] Sant Gregori Magne, In Ezechielem homiliae, 2, 5, 19.
[7] Joan Pau II, Discurs al Congrés «La grandesa de la vida ordinària», en el centenari del naixement de sant Josepmaria Escrivà, 12-I-2002, n. 2.
[8] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1028.
[9] Cf. Sant Tomàs d’Aquino, Summa Theologiae, I, q. 12, a. 2, c; i II-II, q. 4, a.1; q. 180, a. 5, c.
[10] 1 Cor 12, 12. Cf. 2 Cor 5, 7; 1 Jo 3, 2.
[11] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 163.
[12] Sant Joan de la Creu, Nit fosca, lib. 2, cap. 18, n. 5.
[13] Sant Tomàs d’Aquino, Summa Theologiae, II-II, q. 180, a. 1, c i a.3, ad 1.
[14] Sant Josepmaria Escrivà, Camí, n. 91.
[15] Sant Josepmaria Escrivà, Amics de Déu, n. 307.
[16] Sant Josepmaria Escrivà, Amics de Déu, n. 296.
[17] Ibídem.
[18] Cf. Jo 14, 23.
[19] Cf. 1 Cor 3, 16; 2 Cor 6, 16.
[20] Gal 4, 4-6.
[21] Cf. 1 Cor 12, 12-13, 27; Ef 2, 19-22; 4, 4.
[22] 1 Jo 4, 9.
[23] Cf. Sant Tomàs d’Aquino, Summa Theologiae, II-II, q. 24, a. 7, c. In Epist. ad Rom., c. 5, lect. 1.
[24] 1 Cor 2, 10-11.
[25] Cf. Mt 11, 27.
[26] Cf. Joan Pau II, Al·locució 9-IV-1989.
[27] Sant Tomàs d’Aquino, Summa Theologiae II-II, q. 45, a. 2, ad 1.
[28] Cf. Rm 8, 5.
[29] Mt 11, 25.
[30] 1 Cor 1, 10.
[31] Sant Josepmaria Escrivà, És Crist que passa, n. 163.
[32] St 1, 23-24.
[33] 1 Jo 2, 16.
[34] Mt 5, 8.

Treball i contemplació (2)

Mentre feien camí, Jesús va entrar en un poble, i l’acollí una dona que es deia Marta. Una germana d'ella, que es deia Maria, es va asseure als peus del Senyor i escoltava la seva paraula. Marta, que estava molt atrafegada per poder-lo obsequiar, s’hi va atansar i digué: Senyor, ¿no et fa res que la meva germana m’hagi deixat tota sola a fer la feina? Digues-li que em vingui a ajudar. El Senyor li va respondre: Marta, Marta, estàs preocupada i neguitosa per moltes coses, quan només n’hi ha una de necessària. Maria ha escollit la millor part, i no li serà pas presa. [1]

Moltes vegades en la història, les figures de Maria i Marta han servit per representar la vida contemplativa i la vida activa i s’han mostrat com dos gèneres de vida dels quals el primer seria el més perfecte, segons les paraules del Senyor: Maria ha escollit la millor part.

En general s’han referit aquests termes a la vocació religiosa, entenent per vida contemplativa, a grans trets, la d’aquells que s’aparten materialment del món per dedicar-se a la pregària; i per vida activa la d’aquells que realitzen tasques com l’ensenyament de la doctrina cristiana, l’atenció als malalts, i altres obres de misericòrdia.

Prenent així els termes, s’ha afirmat des de fa segles que és possible ser contemplatius en l’acció. El sentit clàssic d’aquesta expressió no és que resulta possible la contemplació en les activitats professionals, familiars i socials, pròpies de la vida dels fidels corrents, sinó que fa referència a les accions apostòliques i de misericòrdia dins el camí de la vocació religiosa.

Sant Josepmaria ha ensenyat a aprofundir en les paraules del Senyor a Marta, fent veure que no hi ha cap oposició entre la contemplació i la realització, més perfecte possible, del treball professional i dels deures ordinaris d’un cristià.

Ja s’ha considerat en un text precedent què és la contemplació cristiana: aquesta pregària senzilla de tantes ànimes que, per estimar molt i ser dòcils a l'Esperit Sant, cercant en tot la identificació amb Crist, són portades pel Paràclit a penetrar en les profunditats de la vida íntima de Déu, de les seves obres i els seus designis, amb una saviesa que dilata cada vegada més el seu cor i el seu coneixement. Una oració en la qual sobren les paraules, perquè la llengua no aconsegueix d’expressar-se; ja l’enteniment s’aquieta. Ja no es raona, s’esguarda! I l’ànima es posa a cantar un altre cop amb un càntic nou, perquè se sap també esguardada amorosament per Déu, tothora. [2]

Ara convé aturar-se a considerar tres maneres en què pot donar-se la contemplació: en les estones dedicades exclusivament a l’oració, mentre es treballa o es realitza qualsevol activitat que no requereixi tota l’atenció de la ment, i, finalment, a través del mateix treball, fins i tot quan exigeix una concentració exclusiva. Aquestes tres vies componen la vida contemplativa, fent de la vida corrent un viure al Cel i a la terra al mateix temps, com deia sant Josepmaria.

A la pregària i en totes les normes de pietat

Abans que res, la contemplació s’ha de demanar a Déu i buscar-la en els actes de pietat cristiana que poden jalonar el nostre dia, especialment en les estones dedicades de manera exclusiva a l’oració mental.

Et in meditatione mea exardescit ignis. —I, en la meva meditació, s’encén el foc. —És justament per això que vas a l’oració: per fer-te foguera, flama viva que doni escalfor i llum. [3] Les estones de pregària ben fetes són la caldera que estén la seva escalfor als diversos moments del dia.

Del recolliment en les estones de pregària; del tracte amb el Senyor buscat amb afany en aquests moments, de vegades per mitjà de la meditació d’algun text que ajudi a centrar el cap i el cor en Déu; l'interès en apartar les distraccions; la humilitat per començar i recomençar, sense recolzar-se en les pròpies forces sinó en la gràcia de Déu; en una paraula, de la fidelitat diària a les estones d’oració depèn que es faci realitat, més enllà d’aquests moments, l'ideal de ser contemplatius enmig del món.

Sant Josepmaria ens ha ensenyat a cercar la contemplació en les estones d’oració mental: a contemplar la Vida del Senyor, a mirar-lo en l'Eucaristia, a tractar les Tres persones divines pel camí de la Humanitat Santíssima de Jesucrist, anar a Jesús per Maria... Cal no conformar-se amb repetir oracions vocals en l’oració mental, encara que potser calgui repetir-les durant molt de temps, però veient-les com la porta que obre a la contemplació.

També en el tracte humà, quan es troba un amic, se solen adreçar algunes frases de salutació per iniciar la conversa. Però el tracte no pot limitar-se a això. La conversa ha de continuar amb paraules més personals, fins que arriben a sobrar perquè hi ha una sintonia profunda i una gran familiaritat. Molt més en el tracte amb Déu. Comencem amb oracions vocals(...). Primer una jaculatòria, i després una altra, i una altra... fins que aquest fervor sembla insuficient, perquè les paraules resulten pobres...: i es fa pas a la intimitat divina, en un esguard posat en Déu sense descans i sense cansar-se. [4]

Mentre es treballa o es realitza una altra activitat

La contemplació no es limita a les estones dedicades a l’oració. Pot tenir lloc al llarg de la jornada, enmig de les ocupacions ordinàries, mentre es realitzen tasques que no requereixen tota l’atenció de la ment i que s’han de fer, o en els moments de pausa de qualsevol altre feina.

Hom pot contemplar Déu mentre es va pel carrer, mentre es compleixen alguns deures familiars i socials que són habituals en la vida de qualsevol persona, o es realitzen treballs que ja es dominen amb desimboltura, o amb ocasió d’un interval en la feina, o simplement d’una espera.

De la mateixa manera que en les estones d’oració les jaculatòries poden obrir el pas a la contemplació, també enmig d’aquestes altres ocupacions la recerca de la presència de Déu desemboca en vida contemplativa, fins i tot més intensa, com el Senyor va fer experimentar a sant Josepmaria. És incomprensible -anota en els seus Apunts íntims-: conec qui està fred (malgrat la seva fe, que no admet límits) al costat del foc diviníssim del Sagrari, i després, al mig del carrer, entre el soroll d’automòbils i tramvies i gent, llegint un diari! vibra amb rampells de bogeria d'Amor de Déu. [5]

Aquesta realitat és un do de Déu, però només el pot rebre qui el desitja en el seu cor i no el rebutja amb les obres. El rebutja qui té els sentits dispersos, o es deixa dominar per la curiositat, o es submergeix en un tumult de pensaments i d’imaginacions inútils que el distreuen i dissipen. En una paraula, qui no fa el que cal i està pel que fa. [6] La vida contemplativa requereix mortificació interior, negar-se a un mateix per amor a Déu, perquè Ell regni en el cor i sigui el centre on es dirigeixen en últim terme els pensaments i els afectes de l’ànima.

Contemplació «en i a través de» les activitats ordinàries

Així com en les estones d’oració no ens hem de conformar amb repetir jaculatòries ni quedar-nos en la lectura i en la meditació, sinó cercar el diàleg amb Déu fins arribar, amb la seva gràcia, a la contemplació, així també en el treball, que ha d’esdevenir oració, cal no acontentar-se amb oferir-lo al principi i donar gràcies al final, o en procurar renovar aquest oferiment diverses vegades, units al Sacrifici de l’altar. Tot això ja és molt agradable al Senyor, però un fill de Déu ha de ser audaç i aspirar a més: a realitzar el seu treball com Jesús a Natzaret, unit a Ell. Un treball en el qual gràcies a l’amor sobrenatural amb què es du a terme, es contempla Déu que és Amor. [7]

Ensenyament constant i característic de sant Josepmaria és que la contemplació és possible no només mentre es realitza una activitat, sinó per mitjà de les activitats que Ell vol que realitzem, en aquestes mateixes tasques i a través d’elles, fins i tot quan es tracta de treballs que exigeixen tota la concentració de la ment. Sant Josepmaria ensenyava que arriba el moment en què no s’és capaç de distingir la contemplació i l’acció, arribant a significar aquests conceptes el mateix en la ment i en la consciència.

En aquest sentit, resulta il·luminadora una explicació de sant Tomàs: "quan de dues coses una és la raó de l’altra, l’ocupació de l’ànima en una no impedeix ni disminueix l’ocupació en l’altra ... I com Déu és copsat pels sants com la raó de tot el que fan o coneixen, la seva ocupació en percebre les coses sensibles, o en contemplar o fer qualsevol altra cosa, en res no els impedeix la divina contemplació, ni viceversa". [8]

Per aquest motiu, si es vol cercar el do de la contemplació, el cristià ha de posar el Senyor com a fi de tots els seus treballs, realitzant-los non quasi hominibus placentes, sed Deo qui probat corda nostra; no pas mirant de complaure els homes, sinó a Déu que sondeja els nostres cors. [9]

Ja que la contemplació és com una bestreta de la visió beatífica, fi últim de la nostra vida, cal que qualsevol activitat que Déu vulgui que realitzem -com el treball i les tasques familiars i socials, que són Voluntat seva per a cada un-, pugui ser via per a la vida contemplativa. En altres termes, pel mateix que qualsevol d’aquestes activitats es pot fer per amor a Déu i amb amor a Déu, també es poden convertir en mitjà de contemplació, que no és altra cosa que una manera especialment familiar de conèixe’l i estimar-lo.

Podem contemplar Déu en les activitats que realitzem per amor seu, perquè aquest amor és participació de l'Amor infinit que és l'Esperit Sant, que tot ho penetra, fins el més profund de Déu. [10] Qui treballa per amor a Déu pot adonar-se -sense pensar en res més, sense distreure's- que l’estima quan treballa, amb l’amor que infon l’Esperit Sant en els cors dels fills de Déu en Crist. [11] Reconeixem Déu no solament en l’espectacle de la natura, sinó també en l’experiència de la nostra pròpia labor, del nostre esforç. [12]

També podem contemplar Déu a través del treball, perquè si està fet per amor serà un treball realitzat amb la major perfecció que siguem capaços en aquelles circumstàncies, una tasca que reflecteix les perfeccions divines, un treball com el de Crist. No necessàriament perquè hagi sortit bé als ulls dels homes, sinó perquè està ben fet als ulls de Déu. Pot passar que la feina hagi sortit malament o que humanament hagi estat un fracàs, i, no obstant això, que hagi estat ben feta davant Déu, amb rectitud d’intenció, amb esperit de servei, amb la pràctica de les virtuts: en una paraula, amb perfecció humana i cristiana. Un treball així és mitjà de contemplació; així es comprèn que la contemplació sigui possible en i a través de treballs que exigeixen posar totes les energies de la ment, com són -per exemple- l’estudi, o la docència.

El cristià que treballa o compleix els deures per amor a Déu, treballa en unió vital amb Crist. Les seves obres es converteixen llavors en obres de Déu, operatio Dei, i per això mateix són mitjà de contemplació. Però no n’hi ha prou d’estar en gràcia de Déu i que les obres siguin moralment bones. Han d’estar informades per una caritat heroica, i realitzades amb virtuts heroiques, i amb aquesta manera divina d’obrar que confereixen els Dons de l'Esperit Sant a qui és dòcil a la seva acció.

La contemplació en la vida ordinària fa pregustar la unió definitiva amb Déu al Cel. Al mateix temps que porta a obrar cada vegada amb més amor, encén el desig de veure’l no ja per mitjà de les activitats que realitzem, sinó cara a cara. Aleshores vivim talment com captius, com presoners. Mentre duem a terme amb la major perfecció possible, dins de les nostres equivocacions i limitacions, les tasques pròpies de la nostra condició i del nostre ofici, l’ànima té ànsia d’escapar-se. Se’n va cap a Déu, com el ferro atret per la força de l’imant. Es comença a estimar Jesús, d’una forma més eficaç, amb un dolç sobresalt. (...) Una nova manera de trepitjar terra, una manera divina, sobrenatural, meravellosa. Tot recordant tants d’escriptors castellans del cinc-cents, potser ens plaurà d’assaborir pel nostre compte: que visc perquè no visc: que és Crist qui viu en mi! (Cf. Gal 2, 20). [13]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Lc 10, 38-42
[2] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 307
[3] Sant Josepmaria, Camí, n. 92
[4] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 296
[5] Sant Josepmaria, Apunts íntims, n. 673 (del 26-III-1932). Citat en A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, vol. I, Rialp, Madrid, 1997, p. 420.
[6] Sant Josepmaria, Camí, n. 815
[7] Cf. 1 Jn 4, 8
[8] Sant Tomàs d'Aquino, Summa Theologiae, Suppl., Q. 82, a. 3 ad 4
[9] 1 Ts 2, 4
[10] 1 Cor 2, 10
[11] Cf. Rm 5, 5
[12] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 48
[13] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 297

Treball de Déu

Sant Josepmaria acostumava a parlar de la novetat vella del missatge que va rebre de Déu: un missatge vell com l’Evangeli i com l’Evangeli nou. [1] Vell, perquè era allò que van viure els primers cristians, que se sabien cridats a la santedat i a l’apostolat sense sortir del món, en les seves ocupacions i tasques diàries. Per això afirmava que la manera més fàcil d’entendre l’Opus Dei és pensar en la vida dels primers cristians. Ells vivien a fons la seva vocació cristiana; buscaven seriosament la perfecció a la qual estaven cridats pel fet, senzill i sublim, del Baptisme. [2]

Omplia d’alegria al Fundador de l’Opus Dei trobar en els escrits dels Pares de l’Església aspectes fonamentals del seu missatge. Ben clares en aquest sentit són les paraules que sant Joan Crisòstom dirigeix als fidels en el segle IV i que sant Josepmaria recull en una de les seves Cartes: «No us dic: abandoneu la ciutat i aparteu-vos dels negocis ciutadans. No. Romangueu on esteu, però practiqueu la virtut. En realitat, més voldria que brillessin per la seva virtut els que viuen enmig de les ciutats, que els que s’han anat a viure a les muntanyes. Perquè d’això se seguiria un bé immens, ja que ningú no encén una llum i la posa sota una mesura... I no em diguis és que tinc fills, dona, he de atendre la casa i no puc complir el que em dius. Si res d’això no tinguessis i fossis tebi, tot estaria perdut; encara que tot això t’envolti, si ets fervorós, practicaràs la virtut. Només una cosa es requereix: una generosa disposició. Si n’hi ha, ni edat, ni pobresa, ni riquesa, ni negocis, ni l’altra cap cosa pot constituir obstacle a la virtut. I, realment, vells i joves; casats i pares de família; artesans i soldats, han complert ja el que fa va ser manat pel Senyor. Jove era David; Josep, esclau; Aquila exercia una professió manual, la venedora de porpra estava al capdavant d’un taller, un altre era guardià d’una presó, un altre centurió, com Corneli, un altre estava malalt, com Timoteu; un altre era un esclau fugitiu, com Onèsim, i, tanmateix, res d’això va ser obstacle per a cap d’ells, i tots van brillar per la seva virtut: homes i dones, joves i vells, esclaus i lliures, soldats i paisans». [3]

Les circumstàncies de la vida ordinària no són obstacle, sinó matèria i camí de santificació. Amb les debilitats i defectes propis de cada un som, com aquells primers deixebles, ciutadans cristians que volen complir amb les exigències de la seva fe. [4] Els ensenyaments de sant Josepmaria es dirigeixen a homes i dones que no necessiten sortir del seu propi lloc per trobar i estimar Déu, precisament perquè –com ha recordat Joan Pau II glossant l’ensenyament de sant Josepmaria– «el Senyor vol entrar en comunió d’amor amb cada un dels seus fills, en la trama de les ocupacions de cada dia, en el context ordinari en el qual es desenvolupa l’existència». [5]

Estava convençut que el Senyor, en confiar-li el missatge que havia de difondre, ha volgut que mai més es desconegui o s’oblidi la veritat, que tots han de santificar-se, i que a la majoria dels cristians els correspon santificar-se en el món, amb treball ordinari (...): que hi hagi persones de totes les professions i oficis, que busquin la santedat en el seu estat, en aquesta professió o en aquest ofici seu, sent ànimes contemplatives enmig del carrer. [6]

Santedat i creixement en santedat, en el treball

Amb el seu treball, «l'home no sols modifica les coses i la societat, sinó que es perfecciona a si mateix». [7] Si això és veritat ja en el pla humà, no ho és menys en el sobrenatural. El perfeccionament de la persona per mitjà del treball no és altra cosa que el creixement en santedat de qui el realitza. Però això només passa quan qui treballa és ja "sant", és a dir, quan està en gràcia de Déu: en cas contrari no podria créixer en santedat per mitjà del seu treball. O sigui, només qui ja és "sant" pot santificar el seu treball i créixer llavors en santedat si santifica el treball.

Amb la gràcia de Déu, doneu al vostre treball professional enmig del món el seu sentit més profund i més ple, al orientar cap a la salvació de les ànimes, en posar-lo en relació amb la missió redemptora de Crist (...). Però cal que Jesús i, amb Ell, el Pare i l'Esperit Sant, habitin realment en nosaltres. Per això, santificarem la feina, si som sants, si ens esmercem veritablement per ser sants. (...) Si no tinguéssiu vida interior, al dedicar-vos a la vostra feina, en lloc de divinitzar, us podria succeir el que passa al ferro, quan està roent i es fica a l'aigua freda: es destempla i s'apaga. Heu de tenir un foc que vingui de dins, que no s'apagui, que encengui tot allò que toqui. [8]

El procés de santificació d'un cristià no és altra cosa que el seu creixement com a fill de Déu, des del Baptisme fins a la plenitud de la filiació divina en la glòria. Per això, la idea que santificarem la feina si som sants, continguda en les paraules anteriors, es pot expressar també en termes de filiació divina. El cristià està cridat a créixer en identificació amb Jesucrist per mitjà del treball, i això només és possible si és ja fill adoptiu de Déu per la gràcia.

Així com Jesús creixia en saviesa, en edat i en gràcia durant els anys de Natzaret, anàlogament al cristià, vivint vida sobrenatural, ha de créixer com a fill de Déu, identificant-se progressivament amb Crist per mitjà dels seus deures ordinaris i, concretament, del treball professional . "Santificar-se a la feina" significa procurar créixer com a fills de Déu en el treball: avançar en la identificació amb Crist per l'acció de l'Esperit Sant, mitjançant el treball.

No obstant això, també cal dir que no n'hi ha prou de ser fill de Déu per treballar com a fill de Déu i créixer en identificació amb Crist. Molts són fills de Déu per la gràcia, però fan la seva feina al marge d'aquesta magnífica realitat. Per això, sant Josepmaria aconsella conrear el "sentit" de la filiació divina en el treball, ser conscients quan es treballa que «Crist viu en mi». [9]

El treball professional d'un cristià pot ser, efectivament, treball de Déu, operatio Dei, perquè som fills adoptius de Déu i formem una sola cosa amb Crist. El Fill Unigènit s’ha fet Home per unir-nos a Si –com els membres d’un cos estan units al cap– i obrar a través de nosaltres. Veritablement, som de Crist com Crist és de Déu. Ell viu i obra en el cristià per la gràcia. S’eleva així el treball a l’ordre de la gràcia, se santifica, es converteix en obra de Déu, operatio Dei, opus Dei. [10]

Saber-se fill de Déu en el treball condueix a realitzar-ho com un encàrrec diví: tu i jo ens hem de recordar, i hem de recordar-ho als altres que som fills de Déu, als quals, com a aquells personatges de la paràbola evangèlica, el nostre Pare ha adreçat una idèntica invitació: fill, vés a treballar a la vinya (Mt 21,28). [11]

La consciència de la filiació divina porta a fixar la mirada en el Fill de Déu fet home, especialment durant aquells anys intensos de treball i d’oració, durant els quals Jesucrist va menar una vida corrent .(...); en aquell taller d’artesà, senzill i ignorat, com després davant la multitud, tot ho acomplí a la perfecció. [12] El convenciment de viure la vida de Crist proporciona, a qui se sap fill de Déu, la certesa que és possible convertir el treball en oració. Mentre està ficat de ple en la seva feina ordinària, entre els altres homes, els seus iguals, atrafegat, ocupat, en tensió, el cristià ha d’estar ficat ensems i totalment en Déu, perquè és fill de Déu [13]

La dignitat de tot treball

Sant Josepmaria va predicar incansablement que qualsevol feina honesta pot santificar-se –fer-se santa–, convertir-se en obra de Déu. I que el treball així santificat ens identifica amb Crist –perfecte Déu i perfecte Home–, ens santifica i perfecciona, fent-nos imatge seva. En qualsevol feina honesta l'home pot desenvolupar la seva vocació a l'amor. Per això sant Josepmaria repeteix que no té cap sentit dividir els homes en diverses categories segons el tipus de feina, considerant unes tasques més nobles que altres [14], perquè la categoria de l'ofici depèn de qui l'exerceix. [15] Per a sant Josepmaria, «tot treball» -inclòs certament el treball manual- és testimoni de la dignitat de l’home (...), ocasió del desenvolupament de la pròpia personalitat (...) mitjà de contribuir a la millora de la societat en la qual hom viu, i al progrés de tota la Humanitat. [16] És hora que els cristians diguem ben alt que el treball és un do de Déu [17]: no un càstig o maledicció, sinó una realitat estimada i beneïda pel Creador abans del pecat original [18], una realitat que el Fill de Déu encarnat va assumir a Natzaret, on va portar una vida de llargs anys de treball quotidià en companyia de Santa Maria i Sant Josep, sense brillantor humana però amb esplendor diví. En mans de Jesús el treball, i un treball professional similar al que desenvolupen milions d'homes en el món, es converteix en tasca divina, en tasca redemptora, en camí de salvació. [19] El mateix esforç que exigeix el treball ha estat elevat per Crist a instrument d'alliberament del pecat, de redempció i santificación. [20] No hi ha treball humà net que no pugui «transformar-se en àmbit i matèria de santificació, en terreny d'exercici de les virtuts i en diàleg d'amor.» [21]

Déu ha format l’home del fang de la terra i li havia fet partícip del seu poder creador perquè perfeccionés el món amb el seu enginy.[22] No obstant això, després del pecat, en lloc d’elevar les realitats d’aquesta terra a la glòria de Déu per mitjà del treball, sovint l’home es cega i es degrada. Uns no volen treballar, altres ho fan només per aconseguir els mitjans econòmics que necessiten o amb altres horitzons només humans, altres veuen en el treball un instrument per a la pròpia afirmació sobre els altres... Però Jesús que va convertir el fang en coliri per tornar-li la vista a un cec. [23] empra el treball per curar la nostra ceguesa, retornant-li la dignitat de mitjà per a la santedat i l'apostolat. Quan descobrim que és possible santificar el treball, tot s’il·lumina amb un nou sentit, i comencem a veure i estimar a Déu –a ser contemplatius– en les situacions que abans semblaven monòtones i vulgars que adquireixen un abast etern i sobrenatural.

Un panorama esplèndid es presenta davant de nosaltres: santificar el treball, santificar-se en el treball, santificar amb el treball. [24] Som protagonistes del designi diví de posar Crist al cim de totes les activitats humanes. Designi que Déu va voler que sant Josepmaria Pare comprengués amb una visió clarivident que el portava a escriure, ple de fe en la gràcia i de confiança en la quells que rebrien el missatge: Contemplo ja, al llarg del temps, fins a l’últim dels meus fills –perquè som fills de Déu, repeteixo– actuar professionalment, amb saviesa d’artista, amb felicitat de poeta, amb seguretat de mestre i amb un pudor més persuasiu que l’eloqüència, buscant –en cercar la perfecció cristiana en la seva professió i en el seu estat en el món– el bé de tota la humanitat.[25]

Què n’és de preciós, Déu meu, el teu amor! Els homes s’emparen a l’ombra de les teves ales (...). En tu hi ha la font de la vida, i veiem la llum en la teva llum. [26] La Santíssima Trinitat va concedir a sant Josepmaria la seva llum per a què contemplés profundament el misteri de Jesucrist, llum dels homes [27] : li va atorgar «una vivíssima contemplació del misteri del Verb encarnat, gràcies a la qual va comprendre amb profunditat que l’entramat de les realitats humanes es compenetra íntimament, al cor de l’home renascut en Crist, amb l’economia de la vida sobrenatural, convertint-se així en lloc i mitjà desantificació.» [28] Els ensenyaments de sant Josepmaria ha il·luminat ja la vida de multitud d’homes i dones de les més diverses condicions i cultures, que han emprès l’aventura de ser sants amb la naturalitat de la vida ordinària. Una aventura d’amor a Déu, abnegada i forta, que omple de felicitat l’ànima i sembra en el món la pau de Crist. [29]

Sant Joan Pau II va convidar a seguir fidelment l’exemple de sant Josepmaria. «Després de les petjades del vostre Fundador, prosseguiu amb zel i fidelitat la vostra missió. Mostreu amb el vostre esforç diari que l’amor de Crist pot animar tot el ventall de l’existència». [30] Comptem sobretot amb la intercessió de la nostra Mare. A Ella li demanem que ens prepari diàriament el camí de santedat en la vida ordinària i ens el conservi sempre.

Tornar a l'índex

Notes

[1] Converses, n. 24.
[2] Ibídem.
[3] Sant Joan Crisòstom, In Matthes. hom., XLIII, 5.
[4]Converses, n. 24.
[5] Joan Pau II, Al·locució en l’Audiència als participants en el Congrés "La grandesa de la vida corrent", 12-I-2002, n. 2.
[6] Sant Josepmaria Escrivà, Carta 9-I-1932, nn. 91-92. Citada a Vàzquez de Prada, Andrés, El fundador del Opus Dei, p. 304.
[7] Conc. Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 35.
[8] Sant Josepmaria, Carta 15-X-1948, n. 20.
[9] Gal 2, 20.
[10] Sant Josepmaria, Converses, n.10.
[11] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 57
[12] Ibídem, n. 56.
[13] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 65.
[14] Ibídem, n. 47
[15] Sant Josepmaria, Apunts de la predicació (AGP, P10, n. 62).
[16] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 47.
[17] Ibídem
[18] Gn 2, 15.
[19] Sant Josepmaria, Converses n. 55
[20] Cfr. E, Burkhart - J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría, Rialp, Madrid 2013, vol. III, pp. 43 ss.
[21] Sant Joan Pau II, Al·locució en l’Audiència als participants en el Congrés "La grandesa de la vida corrent", 12-I-2002, n. 2.
[22] Gn 2, 7.15.
[23] Cfr. Jn 7, 7.
[24] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 44.
[25] Sant Josepmaria Escrivà, Carta 9-I-1932, n. 4.
[26] Sal 35, 8.10.
[27] Jn, 1, 4.
[28] Congregació per a les Causes dels Sants, Decret sobre l’exercici heroic de les virtuts del Servent de Déu Josepmaria Escrivà de Balaguer, fundador de l’Opus Dei, 9-IV-1990, § 3.
[29] Cfr. Ef 1, 10.
[30] Sant Joan Pau II, Al·locució en l’Audiència als participants en el Congrés "La grandesa de la vida corrent", 12-I-2002, n.4

Santificar el descans

«El setè dia, Déu havia acabat la seva obra. El dia setè, doncs, va reposar de tota l’obra que havia fet. Déu va beneir el dia setè i en va fer un dia sagrat, perquè aquell dia reposà de la seva obra creadora». [1] Aquestes paraules del Gènesi es troben resumides en una frase del llibre de l'Èxode: «En sis dies el Senyor va fer el cel, la terra, el mar i tot el que s'hi mou, però el dia setè va reposar». [2] La doctrina de l'Església ha aplicat aquests textos al deure de descansar: «L’home ha d’imitar Déu tant treballant com descansant, atès que Déu mateix ha volgut presentar-li la pròpia obra creadora sota la forma del treball i del descans». [3] «Així com Déu "el dia setè, doncs, va reposar de tota l'obra que havia fet."(Gn 2,2), la vida humana segueix un ritme de treball i descans» [4]

Correspon a la persona humana perllongar l'obra creadora mitjançant el seu treball [5], sense oblidar el descans. El dia setè, que Déu santifica, té per a l’home un significat profund: d'una banda, és temps apropiat per reconèixer Déu com a autor i Senyor de tota la creació; d'altra banda, bestreta del descans i alegria definitius en la Resurrecció i és una necessitat per seguir treballant.

El missatge de sant Josepmaria valora molt el treball, però assenyalant-li un límit. No el glorifica com si fos el fi últim, ni de bon tros presenta l'èxit professional com un ídol al qual l'home ha de sacrificar la vida. El descans no és una eventualitat opcional, és un deure de llei moral natural i un precepte de l'Església, establert com a part constitutiva de la santificació de les festes. [6]

Una vida que transcorregués submergida en els afanys del treball, com si tot depengués de la seva tasca, «correria el perill d’oblidar que Déu és el Creador, de qui depèn tot». [7] El cristià ha de fer tot per la glòria de Déu [8] i en aquest "tot" està inclòs el descans, que és part del camí de santificació. «Tot és mitjà de santedat: el treball i el descans (...): en tot hem d'estimar i complir la Voluntat de Déu». [9]

Harmonitzar el treball i el descans

Déu és un Pare que coneix perfectament als seus fills. Al mateix temps que ens convida a col·laborar amb Ell en el perfeccionament de la creació mitjançant el treball, ens mana descansar per recordar-nos que el treball no és la finalitat última de la nostra vida i perquè no oblidem els nostres límits, ni la condició fràgil i trencadissa de la nostra naturalesa. La crida divina a treballar inclou el deure d'interrompre el treball, la necessitat del descans. «L’alternança entre treball i descans, pròpia de la naturalesa humana, és volguda per Déu mateix». [10]

Sobreestimar les pròpies forces podria donar lloc a danys per a la salut física i psíquica que Déu no vol i que serien obstacle per servir els altres. El descans -escriu Sant Joan Pau II- «és una cosa sagrada, sent per a l’home la condició per alliberar-se de la sèrie, de vegades excessivament absorbent, dels compromisos terrenals i prendre consciència que tot és obra de Déu». [11]

Certament hi ha moments en què el Senyor pot demanar esforços que comportin un major desgast, però aquestes situacions han de ser moderades en la direcció espiritual, perquè només llavors tindrem la garantia que és Déu qui ens ho demana i que no ens estem enganyant amb motius humans poc clars.

Sant Josepmaria impulsava a treballar amb intensitat, combatent la mandra i el desordre, però afegia: «¿com pot treballar l’ase si no li donen menjar, ni disposa d’un temps per a refer—se...?» [12]. «Em sembla, per això, oportú recordar-vos la conveniència del descans. Si arribés la malaltia, la rebrem amb alegria, com vinguda de la mà de Déu; però no podem provocar-la amb la nostra imprudència: som homes, i necessitem reposar les forces del nostre cos». [13] La vida del Beat Àlvar del Portillo és un exemple grandiós d'aquesta disponibilitat per treballar amb esperit heroic de sacrifici i, alhora, de docilitat per descansar el necessari.

El descans no consisteix en el simple oci, en el sentit de mol·lície. No s'ha d'entendre negativament, sinó com una activitat positiva. «El descans no és no fer res: és distreure'ns en activitats que exigeixen menys esforç». [14] El descans de Déu en concloure la creació no és inactivitat. Es llegeix en l'Escriptura, en el context de l'obra creadora, que Déu juga amb l'orbe de la terra i que les seves delícies són estar amb els fills dels hombres. [15] També el descans de l'home és una activitat recreativa, i no la simple abstenció del treball.

La raó d'ésser del descans és la feina, no a l'inrevés. Es descansa per treballar, no es treballa per descansar o per obtenir els mitjans econòmics que permetin lliurar a l'oci. Conclosa la creació, Déu va descansar de la seva obra, però també va seguir actuant:

«Obra amb la força creadora, sostenint en l'existència al món que ha cridat del no-res a l'ésser, i obra amb la força salvífica en els cors dels homes, als qui ha destinat des del principi al descans (He 4, 1; 9-16) en unió amb ell mateix, a la casa del Pare (Jn 14, 2)». [16]

«Sempre he entès el descans com a apartament de les coses contingents de cada jornada, mai com a dies d'oci. Descans significa estancar: fer còpia de forces, ideals, plans... En poques paraules: canviar d'ocupació, per tal de tornar, en acabat :—amb nova empenta:—, al quefer habitual [17]. Sant Josepmaria estima que la distracció i el descans «són tan necessaris en la vida de cadascú com el treball». [18]

El descans és positivament matèria de santificació. No és només una exigència de la santificació de les festes, un deixar de treballar que permet dedicar temps al culte diví, sinó una activitat que ha de ser santificada. De la mateixa manera que el cristià ha de "treballar en Crist" -viure la vida de Crist en el treball-, igualment ha de "descansar en Crist". Aquesta expressió es pot referir al repòs etern, però també s'aplica al descans en aquesta terra. "Descansar en Crist" significa, d'una banda, abandonar en Ell totes les preocupaciones [19], i això és possible en tot moment, fins i tot enmig de la feina. D'altra banda, es pot referir-se als temps dedicats específicament al descans, i llavors "descansar en Crist" significa cercar en aquells moments la unió amb Ell, a la qual el mateix Senyor convida quan diu als Apòstols: «Veniu ara tots sols en un lloc apartat, i descanseu una mica». [20] Jesús volia que els seus descansessin amb Ell, i «no rebutjava el descans que li oferien les seves amistats». [21] La unió amb Crist no ha de conèixer pauses: el descans no és parèntesi en el tracte amb Ell.

En ambients on hi ha una competitivitat exagerada que tendeix a absorbir gairebé tot el temps disponible, és especialment important no perdre la visió cristiana del descans. En particular, «el descans dominical no només afirma la primacia absoluta de Déu, sinó també la primacia i la dignitat de la persona en relació amb les exigències de la vida social i econòmica, anticipant, en certa manera, el cel nou i la terra nova, on l'alliberament de l'esclavitud de les necessitats serà definitiva i total. El dia del Senyor esdevé així també, en la manera més propia, en el dia de l'home». [22]

Descansar com a fills de Déu
Amb la plenitud de la Revelació, en Crist, el treball i el descans assoleixen una comprensió més plena, inserits en la dimensió salvadora: el descans com a bestreta de la Resurrecció il·lumina la fatiga del treball com a unió a la Creu de Crist.
Així com en Crist, Creu i Resurrecció formen una unitat inseparable, encara que siguin dos esdeveniments històrics successius, anàlogament, el treball i el descans cal que siguin integrats en unitat vital. Per això, més enllà de la successió temporal, del canvi d’ocupació que suposa el descans respecte del treball, es treballa i es descansa en el Senyor: es treballa i es descansa com a fills de Déu.

Aquesta nova perspectiva introdueix el descans al costat del propi treball, com una tasca filial, sense treure al treball allò que té d’esforç i fatiga. Allò que queda exclòs és un altre gènere de cansament ben diferent, que dimana de treballar per l’orgull de cercar com a meta suprema l’afirmació personal, o de treballar només per motius humans. Aquest cansament, Déu no el vol: «És inútil que us lleveu tan de matí i aneu tan tard a reposar per menjar un pa que us guanyeu a dures penes». [23]

«Descanseu, fills, en la filiació divina. Déu és un Pare, ple de tendresa, d’infinit amor. Digueu-li Pare moltes vegades, i digueu-li –a soles– que l’estimeu, que l’estimeu moltíssim: que sentiu l’orgull i la força de ser fills seus«. [24] Els fills de Déu trobem descans en l'abandó filial de qui sap que darrere de les dificultats i les preocupacions pròpies de la nostra condició terrenal, hi ha un Pare etern i omnipotent, que ens estima i ens sosté.

Saber-se fills de Déu; -altres Crist, el mateix Crist- mena a un treball més sacrificat i abnegat, en què s'abraça la Creu de cada dia amb l'amor de l'Esperit Sant, per complir la Voluntat de Déu sense defallir. El sentit de la filiació divina ens mou a treballar sense descans, perquè el cansament del treball passa a ser redemptor. Llavors, paga la pena entestar-se amb totes les energies en la tasca, ja que no només s'estan obtenint fruits materials, sinó que s'està portant el món a Crist.

En l’episodi de la Transfiguració es narra que «sis dies després» d’anunciar la seva Passió i mort, «Jesús prengué amb Ell Pere, Jaume i Joan el seu germà, i els va conduir a una muntanya alta, a ells sols. I es transfigurà davant d’ells». [25] Sant Tomàs, comentant aquest passatge, relaciona el «sis dies després» en què el Senyor es va manifestar als seus deixebles per mostrar-los un avançament de la Resurrecció gloriosa amb el dia setè en què Déu va descansar de l'obra creadoral. [26] Els tres deixebles, admirats de la glòria del Senyor expressen l’alegria de contempla'l i el desig de perllongar aquesta bestreta del Cel: «és bo que estiguem aquí, si vols, hi faré tres cabanes». [27] Però aquest moment no anava a perpetuar-se encara. Tanmateix el goig del Tabor hauria de donar-los esperança per continuar el camí que, passant per la Creu, condueix a la Resurrecció.

Santificar el descans, i especialment el diumenge —paradigma del descans cristià que celebra la Resurrecció del Senyor—, ajuda a descobrir el sentit d’eternitat i contribueix a renovar l’esperança: «el diumenge significa el dia veritablement únic que seguirà al temps actual, el dia sense terme que no coneixerà ni tarda ni matí, el segle imperible que no podrà envellir, el diumenge és el prenunci incessant de la vida sense fi que reanima l’esperança dels cristians i els encoratja en el seu camí». [28]

Santificar les diversions a la llar i fora de la llar

Els primers cristians vivien la fe en un ambient hedonista i pagà. Des del principi, es van adonar que no es pot compatibilitzar el seguiment de Crist amb formes de descansar i de divertir-se que perverteixen i deshumanitzen.

Sant Agustí, amb paraules enèrgiques, deia en una homilia en referència a espectacles d’aquest tipus: «Nega’t a anar-hi, reprimint en el teu cor la concupiscència temporal, i mantent-te en una actitud forta i perseverant». [29]

Cal discernir «entre els mitjans de la cultura i les diversions que la societat ofereix, els que estiguin més d’acord amb una vida conforme als preceptes de l’Evangeli». [30] És necessària la iniciativa, amb valentia i veritable preocupació pel bé dels altres, per seleccionar diversions dignes, que responguin al sentit cristià del descans. En primer lloc a la pròpia llar: cal aprendre a passar-ho bé en família, superant la comoditat i la tendència a pensar només en un mateix, per a ocupar-se activament del descans dels altres. En les famílies amb fills petits, es requereix no poca atenció per seleccionar a la televisió els programes més adients i per veure'ls amb els fills, sense caure en la solució fàcil de deixar els més joves sols davant el televisor o navegant a Internet. La família ha de ser una escola per aprendre a descansar pensant en els altres.

Però no només es descansa a la pròpia llar. El Beat Àlvaro, seguint l'ensenyament de sant Josepmaria, considerava una tasca important la creació d'indrets «en els quals imperi un to cristià en les relacions socials, en les diversions, en l'aprofitament del temps lliure». [31]

El Concili Vaticà II anima tots els cristians a cooperar en la imponent tasca dirigida a aconseguir «que les manifestacions i activitats culturals col·lectives, pròpies del nostre temps, es humanitzin i s’impregnin d’esperit cristià». [32]

«Família, treball, festa: tres dons de Déu, tres dimensions de la nostra existència que han de trobar un equilibri harmònic». [33] En Jesús, Maria i Josep veiem aquest equilibri harmònic. La vida familiar i el treball no els impedien participar en les festes: «anaven cada any a Jerusalem per la festa de la Pasqua». [34] També aquest és una manera de descansar, de conrear el tracte amb els amics, de conèixer altres famílies i de donar to a la societat.

L’Església està necessitada de persones que actuïn, amb mentalitat laïcal, en aquest camp de la nova evangelització. Urgeix recristianitzar les festes i els costums populars. —Urgeix evitar que els espectacles públics es trobin en aquesta alternativa: o ensopits o pagans. Demana al Senyor que hi hagi qui treballi en aquesta feina d’urgència, que podríem anomenar «apostolat de la diversió». [35]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Gn 2, 1-3.
[2] Ex 20, 11.
[3] Joan Pau II, Litt. enc. Laborem exercens, 14-IX-1981, n. 25.
[4] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 2184.
[5] Cf. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 307.
[6] Cfr. Conc. Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 67; Codi de Dret Canònic, c. 1247; Catecisme de l’Església Catòlica, 2184 ss.; Sant Joan Pau II, Carta Dies Domini, 31-V-1998.
[7] Joan Pau II, Litt. apost. Dies Domini, 31-V-1998, n. 65.
[8] Cfr. 1 Co, 10, 31.
[9] Sant Josepmaria, A solas con Dios, n. 29.
[10] Sant Joan Pau II, Litt. apost. Dies Domini, 31-V-1998, n. 65.
[11] Ibíd.
[12] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 137.
[13] Sant Josepmaria, Carta 15-X-1948, n. 14.
[14] Sant Josepmaria, Camí, n. 357; cfr. Amics de Déu, n. 62.
[15] Cfr. Prv 8, 31.
[16] Sant Joan Pau II, Enc. Laborem exercens, 14-IX-1981, n. 25. Cfr. Jn 5, 17.
[17] Sant Josepmaria, Solc, n. 514.
[18] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 10.
[19] Cfr. Mt 11, 28-30.
[20] Mc 6, 31; cfr. És Crist que passa, n. 108.
[21] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 121.
[22] Sant Joan Pau II, Carta Dies Domini, 31-V-1998, n. 68.
[23] Sal 127 (126), 2.
[24] Sant Josepmaria, A solas con Dios, n. 221.
[25] Mt 17, 1-4.
[26] Cfr. Sant Tomàs de Aquino, In Matth. Ev., XVII, 1.
[27] Mt 17, 4.
[28] Cfr. Sant Joan Pau II, Carta Dies Domini, 31-V-1998, n. 26.
[29] Sant Agustí, Sermo, 88, 17.
[30] San Juan Pablo II, Carta Dies Domini, 31-V-1998, n. 68..
[31] Beat Àlvaro del Portillo, Carta pastoral, 1-VII-1988.
[32] Conc. Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 61.
[33] Benet XVI, Homilia a Milà, 3-VI-2012..
[34] Lc 2, 41.
[35] Sant Josepmaria, Camí, n. 975.

L'eix de la nostra santificació

Entre totes les activitats temporals que són matèria de santificació, la feina professional ocupa un lloc primordial en els ensenyaments de sant Josepmaria. De paraula i per escrit afirma constantment que la santificació de la feina és com la polleguera de la veritable espiritualitat per als qui —immergits en les realitats temporals— estem decidits a tractar Déu. [1] I també: l’objectiu únic de l’Opus Dei sempre ha estat aquest: contribuir que hi hagi enmig del món, enmig de les realitats i afanys seculars, homes i dones de totes les races i de totes les condicions socials, que procurin estimar i servir Déu i els altres homes en i a través del seu treball ordinari. [2]

Aquest ensenyament de sant Josepmaria és un tret peculiar de l’esperit que el Senyor li va fer veure el 2 d’octubre de 1928. No és, per tant, l’única manera d’orientar la santificació de les realitats temporals, sinó la manera específica i pròpia de l’esperit de l’Opus Dei. Com que la condició humana és el treball, la vocació sobrenatural a la santedat i a l’apostolat segons l’esperit de l’Opus Dei, confirma la vocació humana al treball. (...) Un dels signes essencials és precisament viure en el món i exercir-hi un treball —comptant, ho torno a dir, amb les pròpies imperfeccions personals— de la manera més perfecta possible, tant des del punt de vista humà, com des del sobrenatural. [3]

Treball professional

L’activitat ordinària no és un detall de poca importància, sinó la polleguera de la nostra santificació, ocasió contínua per trobar-nos amb Déu i lloar-lo i glorificar-lo mitjançant l’operació de la nostra intel·ligència o la de les nostres mans. [4] En aquests textos i en moltes altres ocasions, amb l’expressió polleguera (l’eix d’una porta) de la nostra santificació, sant Josepmaria es refereix unes vegades a la feina i altres a la santificació del treball. Al treball, perquè és la matèria mateixa amb què es construeix l’eix. I a la santificació del treball, perquè no n’hi ha prou amb treballar: si no santifica, tampoc serveix d’eix per a la recerca de la santedat.

En tot cas, el treball que sant Josepmaria indica com a eix de la vida espiritual no és qualsevol activitat. No es tracta de les tasques que es realitzen per hobby, per conrear una afició, o per altres motius, de vegades per necessitat i amb esforç; es tracta precisament de la feina professional: l’ofici públicament reconegut –munus publicum– que cadascú realitza en la societat civil, com a activitat que la configura, serveix i construeix, i que és objecte d’uns deures i responsabilitats així com d’uns drets, entre els quals es troba generalment el de la justa remuneració. Són professionals, per exemple, els treballs d’arquitecte, de fuster, de mestre, o els treballs de la llar.

D’alguna manera es pot dir també treball professional el ministeri sacerdotal –així ho fa de vegades sant Josepmaria– [5], en tant que és una tasca pública al servei de totes les ànimes i, concretament, de la santificació dels fidels corrents en l’acompliment de les altres professions, contribuint així a l’edificació cristiana de la societat, missió que exigeix la cooperació del sacerdoci comú i del ministerial. Sent en si mateix un ministeri sagrat, una tasca que no és profana sinó santa, però no fa sant automàticament a qui la realitza. El sacerdot ha de lluitar per santificar-se en l’exercici del seu ministeri, i en conseqüència pot viure el mateix esperit de santificació del treball que ensenya el fundador de l’Opus Dei, realitzant amb ànima veritablement sacerdotal i mentalitat plenament laïcal. [6]

Convé recordar que de vegades sant Josepmaria també anomena treball professional la malaltia, la vellesa i altres situacions de la vida que absorbeixen les energies que es dedicarien a la professió, si es pogués: és el cas, per exemple, de qui ha de ocupar-se d’aconseguir un lloc de treball. En anomenar-ho treball professional, el fundador de l’Opus Dei fa veure que qui es troba en aquestes circumstàncies ha de comportar-se com si fos davant d’un treball professional que es vol santificar. Així com l’amor a Déu porta a realitzar amb perfecció els deures professionals, així també, un malalt pot tenir cura, en allò que d’ell depengui, per amor a Déu i amb sentit apostòlic, de les exigències d’un tractament, d’uns exercicis, o d’una dieta, i ser un bon malalt que sap obeir fins identificar-se amb Crist, obedient fins a la mort, i una mort de creu. [7] En aquest sentit, la malaltia i la vellesa, quan arriben, es transformen en tasca professional. I així no s’interromp la recerca de la santedat, segons l’esperit de l’Obra, que es recolza, com la porta a la polleguera, en el treball professional. [8]

Com és lògic, quan es parla de treball professional es pensa normalment en les persones que exerceixen la seva professió civil, no en aquestes altres situacions a les quals s’aplica l’expressió per analogia. Aquest treball professional, en sentit propi i principal, és el que constitueix l’eix o la frontissa de la santificació en l’esperit de l’Opus Dei.

L’entremat de la vida ordinària

Les tasques familiars, professionals i socials formen un entramat que és la matèria de santificació i el terreny d’apostolat propis d’un fidel corrent. Aquest entramat hom pot teixir-lo de diverses maneres. Allò que sant Josepmaria ensenya té, com una de les seves característiques principals, que els quefers familiars i socials se centren al voltant de la feina professional, factor fonamental pel qual la societat civil qualifica als ciutadans. [9]

Aquesta característica es fonamenta en les relacions entre la santificació personal enmig del món, i el compliment dels deures professionals, familiars i socials, com es considera a continuació. S’entén aquí per món la societat civil que els fidels laics, amb la cooperació del sacerdoci ministerial, han de configurar i amarar d’esperit cristià.

La santificació enmig del món exigeix la santificació del món ab intra, des de les mateixes entranyes de la societat civil [10] perquè es compleixi allò que diu sant Pau: instaurare omnia in Christo. [11] Per dur a terme aquesta missió, és essencial santificar la família, «origen i fonament de la societat humana», i la «cèl·lula primera i vital». [12] Però la societat no és simplement un conjunt de famílies, com tampoc un cos no és només un conglomerat de cèl·lules.

Hi ha una organització i una estructura, una vida del cos social. Per informar la societat amb l’esperit cristià cal santificar, a més de la família, les relacions socials, creant un clima d’amistat i de servei, donant to cristià als costums, modes i diversions. No obstant això, són les diverses activitats professionals les que configuren radicalment la societat, la seva organització i la seva vida, influint també, de manera profunda, en les mateixes relacions familiars i socials.

La santificació del treball professional no només és necessària, juntament amb la santificació de la vida familiar i social, per modelar la societat segons el voler de Déu, sinó que serveix d’eix en l’entramat que formen. Això no significa que els deures professionals siguin més importants que les tasques familiars i socials, sinó que són suport per formar la família i la convivència social. La importància o prioritat d’un deure depèn de l’ordre de la caritat, no que es tracti d’un deure professional, social o familiar.

Per comprendre el paper del treball en la vida espiritual, cal considerar també que, com ensenya el Magisteri de l’Església, «el principi, el subjecte i el fi de totes les institucions socials és i ha de ser la persona humana, la qual, per la seva mateixa naturalesa, té absoluta necessitat de la vida social». [13]

En parlar d’institucions socials s’inclouen, com indica poc després el mateix document, «la família i la comunitat política que responen més immediatament a l’íntima naturalesa de l’home». [14] La família i la societat s’ordenen totalment al bé de la persona, que té necessitat de la vida social. Per la seva banda, la persona ha de cercar el bé de la família i de la societat, però no s’ordena totalment a aquest bé, amb tot l’ésser i l’obrar.

En sentit estricte, només s’ordena totalment a la unió amb Déu, a la santedat. [15] El treball pot ser eix de tota la vida espiritual perquè, a més de servir al bé de la família i a la configuració cristiana de la societat, és camp per al perfeccionament de l’home per l’exercici de les virtuts en aspectes i maneres que són específics de l’àmbit professional, com la justícia en les relacions laborals, la responsabilitat en la mateixa feina, la laboriositat i moltes manifestacions de fortalesa, constància, lleialtat, paciència... –per esmentar només alguns exemples–, que el treball professional reclama.

A tot aquest conjunt d’elements, sant Josepmaria es refereix quan convida a considerar que el treball és el vehicle mitjançant del qual l’home s’insereix en la societat, el medi pel qual s’acobla en el conjunt de les relacions humanes, l’instrument que li assigna un lloc, un lloc en la convivència dels homes. El treball professional i l’existència en el món són dues cares de la mateixa moneda, són dues realitats que s’exigeixen mútuament, sense que sigui possible entendre l’una al marge de l’altra. [16]

La vocació professional

El fet que el treball sigui l’eix de la vida espiritual en l’esperit de l’Opus Dei, vol dir que la vocació professional no n’és només una part, sinó una part principal de la nostra vocació sobrenatural. [17]

La vocació professional es descobreix per les qualitats i aptituds que cadascú ha rebut de Déu, pels deures que ha de complir en el lloc i en les circumstàncies en què es troba, per les necessitats de la seva família i de la societat, per les possibilitats reals d’exercir una professió o una altra. Tot això, i no només els gustos o les inclinacions –i menys encara els capricis de la fantasia– és el que configura la vocació professional de cada un. Es diu vocació perquè aquest conjunt de factors representa una crida de Déu a triar l’activitat professional més convenient com a matèria de santificació i apostolat.

Cal no oblidar que la vocació professional és part de la nostra vocació divina –escriu sant Josepmaria–, en la mesura que és mitjà per santificar-nos i per santificar els altres, [18] i per tant, si en algun moment la vocació professional suposa un obstacle, (...) si absorbeix de tal manera que dificulta o impedeix la vida interior o el fidel compliment dels deures d’estat (...), no és part de la vocació divina, perquè ja no és vocació professional. [19]

Ja que la vocació professional està determinada en part per la situació de cadascú, no és una crida a exercir un treball professional fix i predeterminat, independentment de les circumstàncies. La vocació professional és una cosa que es va concretant al llarg de la vida: és freqüent que qui comença uns estudis després descobreixi que està millor dotat per a altres tasques, i s’hi dedica, o acaba especialitzant-se en un camp diferent del que havia previst al principi, o en ple exercici de la professió que ha escollit troba una nova feina que li permet millorar la posició social dels seus, o contribuir més eficaçment al bé de la col·lectivitat, o per raons de salut es veu obligat a canviar d’ambient i d’ocupació. [20]

La vocació professional és una crida a exercir una professió en la societat. No una qualsevol, sinó aquella –dins de les que es presenten com a possibles– amb la que millor pot arribar al fi al qual s’ordena el treball com a matèria i mitjà de santificació i d’apostolat. Una professió amb la qual cada un es guanya la vida, manté la família, contribueix al bé comú, desenvolupa la personalitat. [21] No s’ha d’optar pel treball més senzill com si fos igual un o altre, ni escollir guiats només pel gust o per la possibilitat de triomfar. El criteri d’elecció ha de ser l’amor a Déu i a les ànimes: el servei que es pot prestar a l’extensió del Regne de Crist i al progrés humà, fent rendir els talents que s’han rebut.

Quan l’eix està ben encaixat, la porta gira amb seguretat i suavitat. Quan el treball és fermament assentat en el sentit de la filiació divina, quan és feina d’un fill de Déu –obra de Déu, com el treball de Crist–, tot l’entramat de la vida ordinària es pot moure amb harmonia, obrint les entranyes de la societat a la gràcia divina. Si falta aquest eix, com es podrà amarar la societat d’esperit cristià? I si l’eix està oxidat, o tort, o fora de lloc, de què servirà, per molt valuós que sigui el metall de què està fet?

Si entra en conflicte amb les tasques familiars i socials, les destorba, les complica i fins les paralitza, caldrà demanar per què val un eix sense la porta. I sobretot, i en l’arrel de tot el treball està esqueixat del seu fonament que és la filiació divina, si no fos un treball santificat, quin sentit tindria per a un cristià?

Demanem llum a Jesucrist Senyor Nostre, i preguem-li que ens ajudi a descobrir, a cada instant, aquest sentit diví que transforma la nostra vocació professional en la polleguera sobre la qual es fonamenta i gira la nostra crida a la santedat. A l’Evangeli, trobareu que Jesús era conegut com faber, filius Mariæ (Mc 6, 3), l’obrer, el fill de Maria: així també nosaltres, amb un sant orgull, hem de demostrar amb fets que som treballadors!, homes i dones feiners!. [22]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 61.
[2] Sant Josepmaria, Converses, n. 10.
[3] Ibid., N. 70.
[4] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 81.
[5] Cf Sant Josepmaria , Amics de Déu, n. 265.
[6] Sant Josepmaria, Carta 28-III-1955, n. 3, citada per A. de Fuenmayor, V. Gómez Iglesias, J. L. Illanes, El itinerario jurídico del Opus Dei, historia y defensa de un carisma, Eunsa, 1989, pàg. 286.
[7] Fl 2, 8.
[8] Sant Josepmaria, Apunts de la predicació (AGP, P01 III -65, pàg. 11), cit. per Ernst Burkhart i Javier López, Vida Cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría, Rialp, Madrid 2013, vol. III, pàg. 165.
[9] Cf Ernst Burkhart i Javier López, Vida Cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría, Rialp, Madrid 2013, vol. III, pp. 222 i ss.
[10] Sant Josepmaria, Carta 14-II-1950, n. 20, cit. per Ernst Burkhart i Javier López, Vida Cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría, Rialp, Madrid 2013, vol. I, pàg. 81.
[11] Ef 1,10.
[12] Conc Vaticà II, Decr. Apostolicam actuositatem, n. 11.
[13] Conc Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 25.
[14] Ibid.
[15] Cf Sant Tomàs, S.Th. I-II, q. 21, a. 4 ad 3.
[16] Sant Josepmaria , Carta 6-V-1945, n. 13, cit. per Ernst Burkhart i Javier López, Vida Cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría, Rialp, Madrid 2013, vol. III, pàg. 161.
[17] Sant Josepmaria, Text de 31-V-1954, cit. per José Luis Illanes a La santificación del trabajo. Palabra, Madrid 1981, p. 42.
[18] Sant Josepmaria, Carta 15-X-1948, n. 7, cit. per Ernst Burkhart i Javier López, Vida Cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría, Rialp, Madrid 2013, vol. III, pàg. 180.
[19] Ibid.
[20] Ibid., N. 33.
[21] Sant Josepmaria, Converses, n. 70.
[22] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 62.

Treballar per amor

L’home no ha de limitar-se a fer coses, a construir objectes. El treball neix de l’amor, manifesta l’amor, s’ordena devers l’amor. [1] En llegir aquestes paraules de sant Josepmaria, és possible que dins les nostres ànimes surtin algunes preguntes que donin pas a un diàleg sincer amb Déu: perquè treballo?, com és la meva feina?, què pretenc o què busco amb la tasca professional? És l’hora de recordar que la fi de la nostra vida no és fer coses sinó estimar Déu. La santedat no consisteix a fer coses cada dia més difícils, sinó en fer-les cada dia amb més amor. [2]

Molta gent treballa –i treballa molt–, però no santifica el treball. Fan coses, construeixen objectes, cerquen resultats per sentit del deure, per guanyar diners o per ambició. Unes vegades triomfen i d’altres fracassen; s’alegren o s’entristeixen; senten interès i passió per la seva tasca, o bé, decepció i fàstic; tenen satisfaccions juntament amb inquietuds, temors i preocupacions; uns es deixen portar per la inclinació a l’activitat, altres per la mandra...

Tot això té un punt en comú: pertany a un mateix pla, el pla de la naturalesa humana ferida per les conseqüències del pecat, amb els seus conflictes i contrastos, com un laberint en el qual l’home que viu segons la carn, en paraules de sant Pau –l’animalis homo–, passeja, atrapat en un anar amunt i avall, sense trobar el camí de la llibertat i el seu sentit. Però hi ha una altra possibilitat, de la qual també parla sant Pau: la

vida segons l'Esperit, que és la vida dels fills de Déu que es deixen guiar per l'Amor. [3]

El treball neix de l’amor

Què significa, per a un cristià, que el treball neix de l’amor, manifesta l’amor, s’ordena devers l’amor? [4] Primer convé considerar a quin amor es refereix sant Josepmaria. Hi ha un amor anomenat de concupiscència, quan s’estima alguna cosa per satisfer el propi gust sensible o el desig de plaer. No és aquest l’amor del que neix, en darrer terme, el treball d’un fill de Déu, encara que moltes vegades treballi amb gust i li apassioni la seva tasca professional.

Un cristià no ha de treballar tan sols o principalment quan en tingui ganes, o li vagin bé les coses. El treball neix d’un altre amor més alt: l’amor de benevolència, quan directament es vol el bé d’una altra persona, no ja el propi interès. Si l’amor de benevolència és mutu es diu amor d’amistat, [5] més gran si s’està disposat no només a donar alguna cosa pel bé d’un amic, sinó a lliurar-se un mateix pel bé de l'amic: Ningú no té un amor més gran que el qui dóna la vida pels seus amics. [6]

Els cristians podem estimar Déu amb amor d’amistat sobrenatural, perquè Ell ens ha fet fills seus i vol que el tractem amb confiança filial, i vegem germans nostres en els altres fills seus. El fundador de l’Opus Dei es refereix a aquest amor quan escriu que el treball neix de l’amor: és l’amor dels fills de Déu, l’amor sobrenatural a Déu i als altres per Déu: donant-nos l’Esperit Sant, ha vessat el seu amor en els nostres cors. [7]

Voler el bé d’una persona no porta a complaure sempre la seva voluntat. Pot passar que allò que vol no sigui un bé, com s’escau força sovint a les mares, que no donen als fills tot allò que demanen, si els pot fer mal. En canvi, estimar Déu és sempre voler-ne la Voluntat, perquè la Voluntat de Déu és el bé.

Per això, per a un cristià, el treball neix de l’amor a Déu, ja que l’amor filial ens porta a voler complir la seva Voluntat, i la Voluntat divina és que treballem. [8] Deia sant Josepmaria: Si volem de veritat santificar el treball, cal complir ineludiblement la primera condició: treballar, i treballar bé!, amb serietat humana i sobrenatural. [9] Ell mateix volia treballar com un ase de sínia, per amor a Déu, que va beneir la seva generositat amb fruits innombrables de santedat arreu del món.

Complir aquesta condició bàsica i necessària, equival a "treballar tot el que Déu vol", ni més ni menys. L'activitat de treballar és objecte d'una virtut moral, la laboriositat, que marca el "mig just" -la excel·lència, que això és la virtut- entre treballar poc o res, deixant-se dominar per la mandra, i treballar en excés, descuidant altres deures que s'han d'atendre.

Per a qui desitja santificar el treball, la mandra és el primer front en el qual cal lluitar. [10] Per l'extrem oposat, la laboriositat es deforma quan no es posen els deguts límits a la feina, exigits pel necessari descans o per l'atenció a la família i les altres relacions que s'han de cuidar. Sant Josepmaria posa en guàrdia davant el perill d'una dedicació desmesurada a la feina: la "profesionalitis", com diu a aquest defecte per donar a entendre que es tracta d'una espècie d'inflamació patològica de l'activitat professional. Rebutgeu l'excessiva profesionalitis, és a dir, l'afecció sense mesura al propi treball professional, que arriba a mudar-se en un fetitxe, en un cap, deixant de ser un mitjà. [11]

El treball manifesta l’amor

El treball d’un cristià manifesta l’amor, no només perquè l’amor a Déu mena a treballar, com hem considerat, sinó perquè porta a treballar bé, perquè així ho vol Déu. El treball humà és, en efecte, participació de la obra creadora [12] i Ell –que ha creat tot per Amor– ha volgut que les seves obres fossin perfectes [13] i que nosaltres n’imitem la manera d’obrar.

Model perfecte del treball humà és el treball de Crist, de qui diu l’Evangeli que tot ho ha fet bé. [14] Aquestes paraules de lloança, que brollaven espontànies en contemplar els miracles, obrats en virtut de la seva divinitat, poden aplicar-se també –així ho fa sant Josepmaria– a la feina de Jesús al taller de Natzaret, realitzada en virtut de la seva humanitat. Era una feina complerta per Amor al Pare i a nosaltres. Un treball que manifestava aquest Amor per la perfecció amb què estava fet. No només perfecció tècnica, sinó fonamentalment perfecció moral, humana: perfecció de totes les virtuts que l’amor assoleix posar en exercici donant-los un to inconfusible: el to de la felicitat d’un cor ple d’Amor que crema amb el desig de lliurar la vida.

La tasca professional d’un cristià manifesta l’amor a Déu quan està ben feta. No vol dir que el resultat surti bé, sinó que s’ha intentat fer de la millor manera possible, posant en joc les virtuts i fent servir els mitjans disponibles en les circumstàncies concretes.

Per a un catòlic, treballar no és complir, és estimar!: excedir-se gustosament, i sempre, en el deure i en el sacrifici. [15] Feu doncs el vostre treball sabent que Déu el contempla: laborem manuum mearum respexit Deus (Gn 31, 42). Ha de ser la nostra, per tant, tasca santa i digna d’Ell: no només acabada fins al detall, sinó duta a terme amb rectitud moral, amb homenia de bé, amb noblesa, amb lleialtat, amb justícia [16] El motiu per treballar bé, en darrer terme, és que no podem oferir res al Senyor que, dins les pobres limitacions humanes no sigui perfecte, sense màcula, fet atentament així mateix en els detalls més mínims: Déu no accepta les potineries. [17] Entre la feina d'una persona que pretén oferir a Déu un treball mal fet (voluntàriament), i el d'aquesta mateixa persona si comença a treballar bé per oferir a Déu el millor, hi ha tanta diferència com entre el sacrifici de Caín i el d'Abel. Déu va acceptar l'ofrena d'aquest últim, mentre que va rebutjar la del primer.

L'amor a Déu es manifesta sempre, d'una manera o altra, en l'activitat professional de qui realitza la seva tasca per complaure'l. És molt probable que una simple mirada a diverses persones que estiguin realitzant la mateixa activitat no sigui suficient per captar el motiu pel qual la realitzen. Però, si es pogués observar amb més detall i atenció al conjunt de la conducta en el treball –no només els aspectes tècnics, sinó també les relacions humanes amb els altres col·legues, l’esperit de servei, la manera de viure la lleialtat, l’alegria i les altres virtuts–, seria difícil que passés inadvertit el bonus odor Christi. [18] l’aroma de l’amor de Crist que informa la feina d'algun d'ells.

Com passarà inadvertida, per exemple, la justícia informada per la caritat, i no simplement la justícia dura i seca; o com no s'ha de distingir l’honradesa per amor a Déu de l’honradesa per por que es descobreixi una falta, o d'aquella que busca només quedar bé davant els altres, o l'afirmació de si mateix? Com no s'ha de notar l'amor a Déu en el sacrifici que requereix el servei als altres, a l'ajuda generosa que no s'explica amb càlculs humans ...?

Si el treball no manifesta l’amor a Déu, potser és que s’està apagant el foc de l’amor. Si no es nota l’escalf, si després d’un cert temps de tracte diari amb els col·legues de professió, no saben si tenen al costat un cristià com cal o només un home decent i complidor, llavors potser és que la sal s’ha tornat insípida. [19] L’amor a Déu no necessita etiquetes per donar-se a conèixer. És contagiós, és difusiu de per si. Paga la pena examinar-se: Manifesta el meu treball l’amor a Déu? Quanta oració pot rajar d’aquesta pregunta!

El treball s’ordena a l’amor

Posem al Senyor com a fi de tots els nostres treballs, que hem de fer non quasi hominibus placentes, sed Deo qui probat corda nostra (1 Ts 2,4); no pas mirant de complaure els homes, sinó mirant de complaure Déu, que examina els nostres cors. [20] Encara que sant Josepmaria esmenta aquest aspecte (la finalitat del treball) en tercer lloc -després de dir que el treball neix de l'amor i que manifesta l'amor-, és el motor que posa en marxa els altres dos, perquè ordenar el treball a l'amor de Déu no és una finalitat juxtaposada a la feina, sinó de la causa final conscientment assumida que impulsa a treballar i a treballar bé. Convé demanar-se amb freqüència per què treballem. Per amor a Déu o per amor propi? Pot semblar que hi ha altres possibilitats com, per exemple, treballar per costum, o per quedar bé, o per necessitat... Però això indica que no s'ha anat a fons en l'examen, perquè aquests motius no poden ser la resposta última. També hi ha que alimentar-se per necessitat, per viure, però cal preguntar-se per què volem viure, per a la glòria de Déu o per a la pròpia glòria? El mateix passa amb la feina. No hi ha més alternatives. Per això sant Josepmaria exhorta: Treballeu cara Déu, sense ambicionar glòria humana. I tot seguit fa notar que alguns veuen en el treball un mitjà per a conquerir honors, o per adquirir poder o riquesa que satisfaci la seva ambició personal, o per sentir l'orgull de la pròpia capacitat d'obrar. [21]

Qui s'examina sincerament, demanant llums a Déu, descobrirà on té posat el seu cor al realitzar les tasques professionals. I d'això depèn, en darrer terme, el valor de la seva tasca. Al final dels temps -ensenya Jesús- hi haurà dos homes al camp: l'un serà pres i l'altre deixat; i dues dones que moldran a la mola: l'una serà presa i l'altra deixada. [22] Realitzaven la mateixa feina però no tenien el mateix en el cor, i el seu destí va ser divers.

Posa un motiu sobrenatural a la teva feina professional quotidiana i hauràs santificat el treball. [23] Aquestes paraules compendien tots els aspectes anteriors. Posar un motiu sobrenatural és el mateix que ordenar el treball a l'amor de Déu i dels altres per Déu, i això equival a convertir el treball en oració.

Cal considerar també que un treball que s'ordena a l'amor de Déu és un acte que deixa una empremta profunda en qui el realitza. Treballar per amor fa créixer en l'amor, en la caritat que és l'essència de la santedat. El treball realitzat per amor ens

santifica, perquè al treballar així es dilata la capacitat de rebre en major mesura l'amor que l'Esperit Sant vessa en els cors. És, en definitiva, un treball que ens fa créixer com a fills de Déu.

Quan el treball s’ordena a l’amor, ens identifica amb Crist, perfectus Deus, perfectus homo, [24] perfecte Déu i perfecte home. Aquí s'adverteix que aquest tercer aspecte tanca l'anterior, al qual ja ens hem referit. Treballar per amor a Déu i als altres per Déu reclama posar en exercici les virtuts cristianes. Primer de tot, la fe i l’esperança, a les quals la caritat pressuposa i vivifica. I després les virtuts humanes, mitjançant les quals obra i es desplega la caritat. La tasca professional, si es realitza per amor, ha de ser una palestra on s’exerciten les virtuts humanes i sobrenaturals més diverses: la laboriositat, l’ordre, l’aprofitament del temps, la fortalesa per rematar la feina, la cura de les coses petites..., i tants detalls d’atenció als altres, que són manifestacions d’una caritat sincera i delicada. [25] La pràctica de les virtuts humanes és imprescindible per ser contemplatius enmig del món,

Contemplo perquè treballo, i treballo perquè contemplo [26] comentava sant Josepmaria en una ocasió. L’amor i el coneixement de Déu –la contemplació– el duien a treballar i per això afirma: treballo perquè contemplo. I aquest treball esdevenia mitjà de santificació i de contemplació: contemplo perquè treballo.

És com un moviment circular –de la contemplació a la feina, i de la feina a la contemplació– que es va estrenyent cada cop més al voltant del centre, el Crist, que ens atreu cap a ell atraient amb nosaltres totes les coses, perquè per Ell, amb Ell i en Ell sigui donat tot honor i tota glòria a Déu Pare en la unitat de l’Esperit Sant. [27]

La realitat que el treball d’un fill de Déu s’ordena a l’amor i per això el santifica és la raó profunda que no es pugui parlar, sota la perspectiva de la santedat –que en definitiva és aquella que compta–, de professions de major o de menor categoria.

La dignitat del treball està fundada en l’Amor. [28] Tots els treballs poden tenir la mateixa qualitat sobrenatural: no hi ha feines grans o petites; totes són grans si es fan per amor. Aquelles que hom té com a grans s’empetiteixen, quan es perd el sentit cristià de la vida. [29]

Si manca la caritat, la feina perd el valor davant Déu, per brillant que sigui davant els homes. Si tingués el do de profecia i tot el coneixement, ... però no estimés, no seria res, [30] escriu sant Pau. El que importa és l’afany per fer a la manera divina les coses humanes, grans o petites, perquè per l’Amor totes adquireixen una nova dimensió. [31]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 48.
[2] Sant Josepmaria, Apunts de la predicació (AGP, P10, n. 25), cit. per Ernst Burkhart i Javier López, Vida cotidiana y santidad en las enseñanzas de San Josemaría, Rialp, Madrid 2013, vol. II, pàg. 295.
[3] Cf. Ga 5, 16.18.22; Rm 8, 14.
[4] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 48.
[5] Cf. Sant Tomàs, S.Th. II-II, q. 23, a. 1, c.
[6] Jo 15, 13.
[7] Rm 5, 5.
[8] Cf. Gn 2, 15, 3, 23 Mc 6, 3, 2, Ts 3, 6-12.
[9] Sant Josepmaria, Forja, n. 698; cfr. Camí, n. 998.
[10] Sant Josepmaria, Carta 24-III-1931, n. 10.
[11] Sant Josepmaria, Carta 24-III-1951, n. 82
[12] Cf. Sant Joan Pau II, Enc. Laborem exercens, 14-IX-1981, n. 25; Catecisme de l'Església Catòlica, n. 2460
[13] Cf. Dt 32, 4 (Vg). Gn 1, 10, 12, 18, 21, 25, 31. Cf. Catecisme de l'Església Catòlica, n. 302.
[14] Mc 7, 37
[15] Sant Josepmaria, Solc, n. 527
[16] Sant Josepmaria, Carta 15-X-1948, n. 26.
[17] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 55.
[18] 2 Co 2,15
[19] Cf. Mt 5, 13.
[20] Sant Josepmaria, Carta 9-I-1932, n. 15.
[21] Sant Josepmaria, Carta 15-X-1948, n. 18.
[22] Mt 24, 40-41
[23] Sant Josepmaria, Camí, n. 359.
[24] Simbol Quicumque
[25] Cf. Mons. Xavier Echevarría, Carta pastoral, 4-VII-2002, n. 13.
[26] Sant Josepmaria, Apunts de la predicació, 2-IX-1964.
[27] Cf. Missal Romà, conclusió de la pregària eucarística.
[28] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 48.
[29] Sant Josepmaria, Converses, n.109
[30] 1 Cor 13,2
[31] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n.60

Creu i resurrecció en el treball

Amb la llum rebuda de Déu, sant Josepmaria va comprendre profundament el sentit de la feina en la vida del cristià cridat per Déu a identificar-se amb Crist enmig del món. Els anys de Jesús a Natzaret se li presentaven plens de significat en considerar que, en les seves mans, el treball, i un treball professional semblant al de milions d’homes en el món, es converteix en feina divina, en labor redemptora, en camí de salvació. [1]

La consciència que el cristià, pel Baptisme, és fill de Déu i partícip del sacerdoci de Jesucrist, el portava a contemplar en el treball de Jesús el model de la nostra tasca professional. Un model viu que s’ha de plasmar en nosaltres, no simplement un exemple que s’imita. A més de treballar com Crist el cristià és cridat a treballar en Crist, unit vitalment a Ell.

Per això, ens interessa contemplar amb molta atenció la tasca del Senyor a Natzaret. No n’hi ha prou amb una mirada superficial. Cal considerar la unió de la tasca diària amb el lliurament de la seva vida a la Creu i amb la Resurrecció i Ascensió al Cel, perquè només així podrem descobrir que el seu treball –i el nostre, en la mesura que estiguem units a Ell– és redemptor i santificador.

A Natzaret i al Calvari

L’home ha estat creat per estimar Déu, i l’amor es manifesta en el compliment de la seva Voluntat, amb obediència de fills. Ja des de l’inici, però, ha desobeït, i per la desobediència ha entrat al món el dolor i la mort. El Fill de Déu ha assumit la nostra naturalesa per reparar pel pecat, obeint perfectament amb la seva voluntat humana la Voluntat divina. Així com per la desobediència d’un de sol tots han esdevingut pecadors, també per l’obediència d’un de sol tots seran fets justos . [2]

El sacrifici del Calvari és la culminació de l’obediència de Crist al Pare: es féu obedient fins a la mort, i una mort de creu. [3] En acceptar lliurement el dolor i la mort, que són allò més contrari al desig natural de la voluntat humana, ha manifestat de manera suprema que no ha vingut per fer la seva voluntat sinó la Voluntat del qui l’ha enviat. [4] Però el lliurament del Senyor en la seva Passió i mort de Creu no és un acte aïllat d’obediència per Amor. És l’expressió suprema d’una obediència plena i absoluta que ha estat present al llarg de tota la vida, amb manifestacions diverses en cada moment: A tu em presento. En el llibre hi ha escrit de mi que vull fer, oh Déu, la teva voluntat. [5]

Als dotze anys, quan Maria i Josep el troben entre els doctors al Temple després de tres dies de recerca, Jesús els respon: No sabíeu que jo havia d’estar a casa del meu Pare? [6] L’Evangeli no torna a dir res més de la seva vida oculta, llevat que obeïa Josep i Maria – els era obedient– [7] i que treballava: era el fuster. [8]

No obstant això, les paraules de Jesús al Temple il·luminen els anys a Natzaret. Indiquen que, quan obeïa els pares i treballava, estava en les coses del seu Pare, complia la Voluntat divina. I així com en romandre al Temple no va refusar patir durant tres dies –tres, com el tridu pasqual–, perquè coneixia el sofriment dels seus pares, que el cercaven afligits, tampoc no va refusar les dificultats que comporta el compliment del deure en el treball i en tota la vida ordinària.

No era la de Natzaret una obediència menor, sinó la mateixa disposició interior que el va portar a donar la vida al Calvari. Una obediència amb totes les energies humanes, una identificació plena amb la Voluntat divina en cada moment. Al Calvari es va manifestar vessant tota la seva Sang; a Natzaret, lliurant-se dia a dia, gota a gota, en el treball d’artesà que construeix instruments per al conreu dels camps i útils per a les cases.

Era el faber, filius Mariae (Mc 6, 3), el fuster, fill de Maria. I era Déu, i estava realitzant la redempció del gènere humà, i estava atraient a si totes les coses (Jo 12, 32). [9] El valor redemptor de la vida de Jesús a Natzaret hom no el pot entendre si es separa de la Creu, si no es comprèn que en la feina diària compleix perfectament la Voluntat del Pare, per Amor, amb la disposició de consumar la seva obediència al Calvari. [10]

Per això mateix, quan arriba el moment suprem del Sacrifici del Calvari, el Senyor ofereix tota la seva vida, també el treball de Natzaret. La Creu és l’última pedra de la seva obediència, com la clau d’un arc en una catedral: aquella pedra que no només se sosté en les altres sinó que amb el pes manté la cohesió de les altres. Així també el compliment de la Voluntat divina en la vida quotidiana de Jesús posseeix tota la força de l’obediència de la Creu, i, alhora, culmina en aquesta, la sosté, i per mitjà d’ella s’eleva al Pare en Sacrifici redemptor per tots els homes.

Compliment del deure

Si algú vol venir amb mi, que es negui a ell mateix, que prengui cada dia la seva creu i que em segueixi. [11] Seguir Crist en la feina diària és complir aquí la Voluntat divina amb la mateixa obediència de Crist: usque ad mortem, fins a la mort. [12] Això no vol dir només que el cristià ha d’estar disposat a morir abans que pecar. És molt més. A cada moment ha de procurar morir a la pròpia voluntat, lliurant allò que hi ha de propi en el seu voler, per fer pròpia la Voluntat de Déu.

Jesús té com a pròpia la voluntat humana, les inclinacions bones i rectes de la nostra naturalesa, i això ho ofereix al Pare en l’Hort de les Oliveres, quan resa: no es faci la meva voluntat, sinó la teva. [13] En nosaltres, la voluntat pròpia és també l’egoisme, l’amor desordenat a un mateix. El Senyor no el portava dins seu, però se’l va carregar sobre la Creu per redimir-nos. Ara, amb la seva gràcia, podem oferir a Déu la lluita per amor contra l’egoisme que sí nia els nostres cors. Per identificar-se amb la Voluntat divina, cada un ha de arribar a dir, com sant Pau: estic crucificat amb Crist. [14]

Cal lliurar-se del tot, cal negar-se del tot: el sacrifici ha de ser holocaust. [15] No es tracta de prescindir d’ideals i projectes nobles, sinó d’ordenar-los sempre al compliment de la Voluntat de Déu. Ell vol que fem rendir els talents que ens ha concedit. L’obediència i el sacrifici de la pròpia voluntat a la feina consisteix a emprar-los per a la seva glòria i en servei als altres, no per vanaglòria i interès propi.

I com vol Déu que usem els talents?, Què hem de fer per complir la seva Voluntat en la feina? Aquesta pregunta es pot respondre breument, si s’entén bé tot allò que està implicat en la resposta: Déu vol que complim el nostre deure Vols de debò ser sant? —Compleix el petit deure de cada moment: fes el que cal i estigues pel que fas. [16]

En els deures de la vida ordinària es manifesta la voluntat de Déu. Per la seva naturalesa, el compliment del deure exigeix sotmetre la pròpia voluntat a allò que cal fer, i això és constitutiu de l’obediència d’un fill de Déu. És no prendre com a norma suprema de conducta el propi gust, o les inclinacions, o allò que ve de bon grat, sinó el que Déu vol: que complim aquests deures nostres.

Quins? El mateix treball és un deure assenyalat per Déu des del principi, i per això hem de començar lluitant contra la mandra. Després, aquest deure general es concreta per a cada un a la professió que realitza –d’acord amb la seva vocació professional que forma part de la seva vocació divina–, [17] amb uns deures específics. Entre ells, els deures generals de moral professional, fonamentals en la vida cristiana, i altres que deriven de les circumstàncies de cadascú.

El compliment d’aquests deures és Voluntat de Déu, perquè Ell ha creat l’home perquè amb el seu treball perfeccioni la creació, [18] i això comporta, en el cas dels fidels corrents, realitzar les activitats temporals amb perfecció, d’acord amb les seves lleis pròpies, i per al bé de les persones, de la família i de la societat: bé que es descobreix amb la raó i, de manera més segura i plena, amb la raó il·luminada per la fe viva, la fe que actua per l’amor. [19] Conduir-se així, realitzant la Voluntat de Déu, és tenir bona voluntat. De vegades pot demanar heroisme, i certament es requereix, en tot cas, l'heroisme en la cura de les coses petites de cada dia. Un heroisme que Déu segella amb la pau i l’alegria del cor: a la terra pau als homes que ell estima, [20] els preceptes del Senyor omplen el cor de goig. [21]

L’ideal cristià de compliment del deure no és la persona complidora que exerceix estrictament les seves obligacions de justícia. Un fill de Déu té un concepte molt més ampli i profund del deure. Considera que el mateix amor és el primer deure, el primer manament de la Voluntat divina. Per això tracta de complir per amor i amb amor els deures professionals de justícia, més encara, s’excedeix en aquests deures, sense considerar, però, que s’està exagerant en el deure, perquè Jesucrist ha lliurat la vida per nosaltres. Per ser aquest amor –la caritat dels fills de Déu– l’essència de la santedat, es comprèn que sant Josepmaria ensenyi que ser sants es resumeix en complir el deure de cada moment.

El valor de l’esforç i de la fatiga

El treball en si mateix no és cap pena, ni cap maledicció o càstig: els qui així parlen no han llegit bé l’Escriptura Santa. [22] Déu va crear l’home perquè conreés i guardés la terra, [23] i només després del pecat li va dir: amb la suor del teu front menjaràs el pa. [24] La pena del pecat és la fatiga que acompanya al treball, no el treball en si mateix, i la Saviesa divina l’ha convertit en instrument de redempció. Assumir-la és per a nosaltres part integrant de l’obediència a la voluntat de Déu. Obediència redemptora, en el compliment diari del deure. Amb mentalitat plenament laïcal, exerciu aquest esperit sacerdotal, en oferir a Déu el treball, el descans, l’alegria i les contrarietats de la jornada, l’holocaust dels vostres cossos rendits per l’esforç del servei constant. Tot això és hòstia viva, santa i agradable a Déu: aquest és el vostre culte racional (Rm 12, 1). [25]

Un cristià no defuig el sacrifici en el treball, no s’irrita davant l’esforç, no deixa de complir el seu deure per desgana o per no cansar-se. A les dificultats veu la Creu de Crist que dóna sentit redemptor a la seva tasca, la Creu que està demanant unes espatlles que vulguin carregar-la. [26] Per això, el fundador de l’Opus Dei dóna un consell de comprovada eficàcia: Abans de començar a treballar, posa’t un crucifix damunt la taula o prop de les eines. De tant en tant, adreça-li una mirada... Quan arribarà la fatiga, els ulls se te n’aniran cap a Jesús, i tornaràs a trobar delit per perseverar en el teu afany. [27]

Tampoc s’abat un fill de Déu pels fracassos, ni diposita tota la seva esperança i complaença en els èxits humans. El valor redemptor del treball no depèn de les victòries terrenals sinó del compliment amorós de la Voluntat de Déu. No oblida que a Natzaret Jesús compleix la Voluntat divina treballant activament, però que a la Creu consuma l’obediència patint. El cim del no es faci la meva voluntat, sinó la teva, [28] no consisteix a fer tal o qual projecte humà, sinó en patir fins a la mort, amb un abandonament absolut en el seu Pare Déu. [29] Per això, hem de comprendre que més que amb què fem –amb els nostres treballs i iniciatives– podem corredimir amb Crist amb allò que patim, quan Déu permet que en la nostra vida es faci més patent que el jou és suau, i la càrrega de la Creu, lleugera. [30]

Sant Josepmaria ensenya aquesta lliçó de santedat amb paraules que trasllueixen la seva mateixa experiència. No oblideu, però, que estar amb Jesús és, segurament, topar-se amb la seva Creu. Quan ens abandonem en les mans de Déu, és freqüent que Ell ens permeti d’assaborir el dolor, la soledat, les contradiccions, les calúmnies, les difamacions, les burles, per dins i per fora: perquè vol conformar-nos a la seva imatge i semblança, i tolera també que ens diguin bojos i que ens prenguin per necis. És l’hora d’estimar la mortificació passiva.(...) I en aquests temps de purgació passiva, penosos, forts, de llàgrimes dolces o amargues que procurem d’amagar, ens caldrà ficar-nos dins de cada una d’aquelles Santíssimes Ferides: per tal de purificar-nos, per complaure’ns en aquesta Sang redemptora, per enfortir-nos. Hi acudirem com els coloms que, segons que diu l’Escriptura (cf. Ct 2, 14), s’arreceren en els nius dels espadats a l’hora de la tempesta. Ens ocultem en aquest refugi, per trobar la intimitat de Crist: i veurem com la seva manera de conversar és suau i el seu rostre formós (cf. Ct 2, 14). [31]

La llum de la ressurrecció

Després d’escriure en l’Epístola als Filipencs que Jesucrist es féu obedient fins a la mort, i una mort de creu, [32] sant Pau prossegueix: Per això Déu l’ha exaltat. [33] L’exaltació del Senyor, la seva Resurrecció i Ascensió al Cel on seu a la dreta de Déu, [34] són inseparables de la seva obediència a la Creu, i llancen, juntament amb aquesta, una intensa llum sobre el treball de Jesús a Natzaret i sobre el nostre quefer diari.

Vida humana i divina és la de Jesús a Natzaret, i no només humana: vida del Fill de Déu fet home. Encara que només després de la Resurrecció serà vida immortal i gloriosa, ja en la Transfiguració manifestarà per un moment una glòria oculta durant anys al taller de Josep. Aquell qui veiem treballar com a fuster, complint el seu deure amb suor i amb fatiga, és el Fill de Déu fet home, ple de gràcia i de veritat, [35] que viu a la seva Humanitat Santíssima una vida nova, sobrenatural: la vida segons l’Esperit Sant. Aquell a qui veiem sotmetre’s a les exigències del treball i obeir als qui tenen autoritat, en la família i en la societat, per obeir així la Voluntat divina, és el qui veiem ascendir al Cel amb poder i majestat, com a Rei i Senyor de l’Univers. La seva Resurrecció i la seva Ascensió al Cel ens permeten contemplar que el treball, l’obediència i les fatigues de Natzaret són un sacrifici costós però mai fosc o trist, sinó lluminós i triomfant, com una nova creació.

Així com Crist, per l’acció poderosa del Pare, va ressuscitar d’entre els morts, també nosaltres emprenguem una nova vida. [36] També nosaltres podem viure enmig del carrer deïficats, pendents de Jesús tot el dia, [37] perquè Déu, encara que érem morts pels nostres pecats: és per gràcia que heu estat salvats! Per mitjà de Jesucrist, Déu ens ha ressuscitat amb ell i ens ha entronitzat dalt al cel juntament amb ell. [38] Déu va exaltar la Humanitat Santíssima de Jesucrist per la seva obediència, perquè nosaltres visquem aquesta vida nova, guiada per l’Amor de Déu, morint a l’amor propi desordenat. Ja que heu ressuscitat amb Crist, cerqueu allò que és de dalt, on hi ha el Crist assegut a la dreta de Déu. Poseu el cor en allò que és de dalt, no en allò que és de la terra. Vosaltres vau morir, i la vostra vida està amagada en Déu juntament amb el Crist. [39]

Si en el treball complim per amor i amb amor la Voluntat divina, costi el que costi, Déu ens exalta juntament amb Crist. No només al final dels temps. Ja ara ens concedeix una penyora de la glòria pel do de l’Esperit Sant. [40] Gràcies al Paràclit la nostra feina esdevé quelcom de sant, nosaltres mateixos som santificats i el món comença a ser renovat. «A la feina, gràcies a la llum que penetra dins nostre per la Resurrecció de Crist, trobem sempre una tènue resplendor de la vida nova, del nou bé, gairebé com un anunci dels nous cels i la terra nova (2 Pe 3, 13; Ap 21, 1), els quals precisament mitjançant la fatiga del treball són participats per l’home i pel món (...). Es descobreix, en aquesta creu i fatiga, un bé nou que comença amb la mateixa feina». [41]

Juntament amb l’obediència de la Creu i l’alegria de la Resurrecció –la nova vida sobrenatural–, en el compliment amorós de la Voluntat de Déu en el treball, ha d’estar present el senyoriu de l’Ascensió. Hem rebut el món per herència, per plasmar en totes les realitats temporals el voler de Déu. Tot és vostre, però vosaltres sou de Crist, i Crist és de Déu. [42]

Aquesta és la fibra de l’amor redemptor d’un fill de Déu, el to inconfusible del seu treball. Ocupa’t de les teves obligacions professionals per Amor: porta-ho tot a terme per Amor, hi insisteixo, i comprovaràs —justament perquè estimes, tot i que assaboreixes l’amargor de la incomprensió, de la injustícia, del desagraïment i fins i tot del mateix fracàs humà— les meravelles que fa el teu treball. Fruit saborós, llavor d’eternitat! [43]

En unió amb el sacrifici de la missa

El sacrifici de la Creu, la Resurrecció i Ascensió del Senyor al Cel constitueixen la unitat del misteri pasqual, pas de la vida temporal a l’eterna. El seu treball a Natzaret és redemptor i santificador per la unitat amb aquest misteri pasqual.

Aquesta realitat es reflecteix en la vida dels fills de Déu gràcies a la Santa Missa que «no només fa present el misteri de la passió i mort del Salvador, sinó també el misteri de la resurrecció». [44] «Aquest sacrifici és tan decisiu per a la salvació del gènere humà que Jesucrist l’ha realitzat i ha tornat al Pare només després d’haver-nos deixat el mitjà per a participar d’ell, com si haguéssim estat presents». [45]

Gràcies a la missa, podem fer que el nostre treball estigui amarat per l’obediència fins a la mort, per la nova vida de la Resurrecció, i pel domini que tenim sobre totes les coses per la seva Ascensió com a Senyor de Cels i terra. No només oferim el nostre treball en la missa, sinó que podem fer del nostre treball una missa. Totes les obres dels homes es fan com en un altar, i cada un de vosaltres, en aquesta unió d’ànimes contemplatives que és la vostra jornada, diu d’alguna manera la seva missa, que dura vint-i-quatre hores, tot esperant la missa següent, que durarà altres vint-i-quatre hores, i així fins a la fi de la nostra vida . [46] Així som en el nostre treball altres Crists, el mateix Crist. [47]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Sant Josepmaria, Converses, n. 55
[2] Rm 5, 19
[3] Fl 2, 8
[4] Cf Jn 6, 38, Lc 22, 42
[5] He 10, 7; Sal 40 8-9
[6] Lc 2, 49
[7] Lc 2, 51
[8] Mc 6, 3. Cf. Mt 13, 55
[9] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 14
[10] Cf Mc 10, 33-34; Lc 12, 49-50
[11] Lc 9, 23
[12] Fl 2, 8
[13] Lc 22, 42
[14] Gal 2, 19
[15] Camí, n. 186
[16] Ibid. n. 815
[17] Sant Josepmaria, Converses, n. 60
[18] Cf Catecisme de l’Església catòlica, n. 302
[19] Gal 5, 6
[20] Lc 2, 14
[21] Sal 19 (18), 9
[22] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 47
[23] Cf Gn 2, 15
[24] Cf Gn 3, 19
[25] Sant Josepmaria, Carta 6-V-1945, n. 27, cit. a Ernst Burkhart i Javier López, Vida Cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría , vol. III, Rialp, Madrid 2013, p. 109
[26] Camí, n. 277
[27] Sant Josepmaria, Via Crucis, XI estació, punt 5
[28] Lc 22, 42
[29] Cf Lc 23, 46; Mt 27, 46
[30] Cf Mt 11, 30
[31] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 301-302
[32] Fl 2, 8
[33] Ibid. 2, 9
[34] 1Pe 3, 22. Cf. Mt 26, 64; Hb 1, 13, 10, 12
[35] Jn 1, 14
[36] Rm 6, 4
[37] Cf Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 8
[38] Ef 2, 5-6
[39] Col 3, 1-3
[40] Cf 2Co 1, 22, 5, 5; Ef 1, 14
[41] Joan Pau II, Litt. Enc. Laborem exercens, 14-IX-1981, n. 27
[42] 1Co 3, 22-23
[43] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 68
[44] Joan Pau II, Litt. Enc. Ecclesia de Eucharistia , 17-IV-2003, n. 14
[45] Ibid. n. 11
[46] Sant Josepmaria, Notes d’una meditació, 19-III-1968, cit. en Mons Xavier Echevarría, Carta Pastoral 1-XI-2009
[47] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 10

Santificar amb el treball

En la història de l'Església i de la humanitat, l'esperit que Déu va fer veure a sant Josepmaria Escrivà de Balaguer el 1928 comporta un ensenyament nou i antic com l'Evangeli, amb tota la força transformadora dels homes i del món.

La santificació del treball professional és llavor viva, capaç de donar fruit de santedat en una immensa multitud d’ànimes: Per la gran majoria dels homes, ser sant suposa santificar el propi treball, santificar-se en el treball, i santificar els altres amb el treball. [1] En aquesta frase gràfica –va afirmar el prelat de l’Opus Dei a l’homilia del 7 d’octubre de 2002, dia següent a la canonització de sant Josepmaria– resumia el fundador de l’Opus Dei el nucli del missatge que Déu li havia confiat, per recordar als cristians. [2]

El Sembrador diví ha sembrat aquesta llavor en les vides de milers de persones perquè creixi i es multipliqui el seu fruit: uns el trenta, uns altres el seixanta, uns altres el cent per u. [3] Repassar amb calma cadascun d’aquests tres aspectes pot constituir freqüentment una trama de diàleg amb Déu en la pregària. Estic santificant el meu treball? M’estic santificant en el treball? És a dir, em vaig transformant en un altre Crist a través de la meva professió? Quin fruits d’apostolat estic donant amb la meva feina?

Un fill de Déu no ha de témer fer-se aquestes preguntes sobre el sentit últim de la seva tasca. Més aviat ha de témer no fer-se-les perquè correria el perill que el corrent dels seus dies no acabés de trobar la llera cap al veritable fi, dissipant les forces en activitats disperses, com regalims estèrils.

En unitat vital

Aquests tres aspectes en els quals sant Josepmaria resumeix l’esperit de santificació del treball, es troben intrínsecament units, com en una espiga de blat ho estan l’arrel, la tija i el gra que n’és el fruit.

El primer –santificar el treball: fer santa l’activitat de treballar realitzant-la per amor a Déu, amb la major perfecció que cadascú pugui aconseguir, per oferir-la en unió amb Crist–, és el més bàsic, com l’arrel dels altres.

El segon –santificar-se en la feina– és, en certa manera, conseqüència de l’anterior. Qui procura santificar el treball, necessàriament se santifica, és a dir, permet que l’Esperit Sant el santifiqui, identificant-se cada vegada més amb Crist. No obstant això, el mateix que en una planta no n’hi ha prou amb regar l’arrel, sinó que també cal cuidar la tija perquè creixi dreta, i de vegades posar-li un suport –un aspre– perquè no el trenqui el vent, o protegir-lo dels animals i de les plagues... Així també cal posar molts mitjans per identificar-se amb Crist en la feina: pregària, sagraments i mitjans de formació, amb els quals es van conreant les virtuts cristianes. Gràcies a aquestes virtuts s’enforteix també la mateixa arrel i resulta cada vegada més connatural santificar el treball.

Amb el tercer –santificar amb el treball– passa una cosa semblant. Certament es pot considerar com una conseqüència dels altres dos, ja que en santificar el treball i identificar-s’hi amb Crist, el cristià necessàriament dóna fruit –santifica els altres amb el seu treball–, segons les paraules del Senyor: aquell qui està en mi i jo en ell, dóna molt de fruit. [4] Això no vol dir que un cristià es pugui despreocupar de donar fruit, com si aquest sorgís espontàniament de l’arrel i de la tija.

A la santificació del treball, els tres aspectes estan vitalment units entre si, de manera que uns influeixen en altres. Qui no cerqués santificar els altres amb el seu treball, preocupant-se només de santificar-ne el seu, en realitat no l’estaria santificant. Seria com la figuera estèril, que tant va desagradar Jesús perquè, tot i tenir arrels i fulles, no tenia fruit. [5] Per això, un bon índex de la rectitud d’intenció, amb la qual heu de realitzar el vostre treball professional, és precisament la manera com aprofiteu les relacions socials o d’amistat, que neixen en exercir la professió, per apropar a Déu aquestes ànimes. [6]

Considerarem ara amb més detall aquest últim aspecte de la santificació del treball, que d’alguna manera dóna a conèixer els altres dos, com els fruits manifesten la planta i l’arrel. Pels seus fruits els coneixereu, [7] diu el Senyor.

«Jo us he escollit a vosaltres, i us he destinat perquè aneu i doneu fruit...» (Jo 15,16)

Si es considera el propi treball professional amb visió humana, segurament es pensarà que un es troba allà com a resultat de diverses circumstàncies –capacitats i preferències, obligacions i casualitats, etc– que l’han portat a realitzar aquesta tasca i no una altra. Un cristià ha de mirar les coses amb més profunditat i alçada, amb un sentit sobrenatural que li faci descobrir-hi la crida personal de Déu a la santedat i a l’apostolat.

Allò que semblava una situació vulgarment fortuïta adquireix sentit de missió, i es comença a estar d’una manera nova en el mateix lloc on ja s’estava. [8] No com qui ha caigut per casualitat en aquest lloc, sinó com qui hi ha estat enviat per Crist. Sóc jo qui us he escollit a vosaltres i us he confiat la missió d’anar pertot arreu i donar fruit, i un fruit que duri per sempre. [9] El lloc de treball, l’ambient professional en què cada un es troba, és el camp d’apostolat de cadascú, la terra apropiada on sembrar i cultivar la bona llavor de Crist. La promesa de Jesús no pot fallar: quan es procura santificar el propi treball i santificar-se en ell, sempre hi ha fruit apostòlic.

Cal, però, no deixar-se portar per les aparences. El Senyor adverteix també que el Pare celestial poda el que ja produeix, perquè encara en donin més fruit. [10] Obra d’aquesta manera perquè vol beneir encara més als seus fills. Els poda per millorar-los, encara que la poda sigui dolorosa. Moltes vegades consisteix en dificultats que Ell permet per purificar l’ànima, traient el que sobra. De vegades, per exemple, desapareix la il·lusió humana pel mateix treball, i s’ha de fer a contrapèl, per un amor sense més complaença que la d’agradar a Déu; altres vegades és una dificultat econòmica seriosa, que potser Déu permet perquè seguim posant tots els mitjans humans, però amb més confiança filial en Ell, com Jesús ens ensenya, [11] sense deixar-nos dominar per la tristesa i l’angoixa del futur. Altres, en fi, es tracta d’un fracàs professional, d’aquests que poden enfonsar als que treballen només amb mires humanes i que, en canvi, s’eleven sobre la Creu als qui volen corredimir amb Crist. La poda comporta freqüentment que els fruits es retardin,però és garantia que hi haurà "més fruit".

En tot cas, seria un error confondre aquesta situació amb aquella altra a la qual també es refereix Jesús en una paràbola: Un home tenia una figuera plantada a la seva vinya. Va anar a buscar-hi fruit i no n’hi trobà. Llavors digué al qui li menava la vinya: mira, fa tres anys que vinc a buscar fruit en aquesta figuera i no n’hi trobo. Talla-la. Per què ha d’ocupar la terra inútilment?. [12] És el cas de qui no dóna fruit apostòlic en el treball a causa de la comoditat i ganduleria, l’aburgesament i d’estar pendent només o principalment de si mateix. Llavors l’absència de fruit no és només aparent. No hi ha fruit perquè no hi ha generositat, ni esforç, ni sacrifici; en darrer terme, perquè falta bona voluntat.

Crist mateix ens ensenya a distingir les situacions pels signes. Mireu la figuera i apreneu-ne la lliçó: quan les seves branques es tornen tendres i comença a treure fulla, coneixeu que l’estiu és a prop. [13] Als qui el Senyor poda, sembla que no porten fruit, però estan plens de vida. El seu amor a Déu té altres senyals evidents, com la delicadesa en la cura dels temps de pregària, la caritat amb tots, l’obstinació perseverant a posar tots els mitjans humans i sobrenaturals en l’apostolat...: signes tan inconfusibles com els brots tendres de la figuera, missatgers dels fruits que arribaran al seu temps. En realitat, estan santificant a altres ànimes amb la tasca professional perquè tot treball, que és oració, és apostolat. [14] El treball convertit en oració assoleix efectivament de Déu una pluja de gràcies que fructifica en molts cors.

Els altres, en canvi, ni donen fruit ni estan en camí de donar-lo. Però encara són vius i poden canviar, si volen. No els faltaran les cures que Déu els envia, escoltant els precs dels amics, com els del vinyater que li demanava per la figuera: Senyor, deixa-la encara aquest any. La cavaré tot al voltant i hi tiraré fems, a veure si dóna fruit d’ara endavant. Si no, fes-la tallar. [15] Sempre és possible sortir d’aquesta situació d’esterilitat apostòlica d’alguna manera voluntària. Sempre és hora de convertir-se i de donar molt de fruit, amb la gràcia divina. Que la teva vida no sigui una vida estèril. —Sigues útil. —Deixa rastre. —Il·lumina amb la lluminària de la teva fe i del teu amor... [16] I només llavors s’omple de sentit la tasca professional, apareix tot l’atractiu de la seva bellesa i sorgeix un entusiasme nou, fins llavors desconegut. Un entusiasme com el de Sant Pere després d’obeir el mandat de Jesús: Llac endins!, [17] i escoltar, després de la pesca miraculosa, la promesa d’un fruit d’un altre ordre i importància: No tinguis por. D’ara endavant seràs pescador d’homes. [18]

En la nostra vida es poden presentar les dues situacions anteriors, en uns moments la primera i en altres la segona. Externament potser coincideixin que no es veuen els fruits apostòlics del propi treball professional, però no és difícil saber si respon a la una o l’altra. Només cal ser sincers en l’oració. Respondre amb claredat a la següent pregunta: estic posant tots els mitjans al meu abast per santificar els altres amb el treball, o em desentenc i em conformo amb poc, podent realment fer molt més? Estimo als qui treballen amb mi? Miro de servir? I sempre, buscar l’ajuda exigent en la direcció espiritual. Aquest és el camí de la santedat i de la fecunditat apostòlica.

Com brasa encesa

Transformar la professió en mitjà d’apostolat és part essencial de l’esperit de santificació del treball, i senyal que, efectivament, s’està santificant. Santedat i apostolat són inseparables, com l’amor a Déu i als altres per Déu.

Tu has de comportar-te com una brasa encesa, que cala foc allà on és; o almenys, procura elevar la temperatura espiritual dels qui et volten, duent-los a viure una intensa vida cristiana. [19] El treball professional és el lloc natural en què ens trobem, com les brases al braser. És on han de fer-se realitat aquestes paraules de sant Josepmaria, de manera que les persones que ens envolten rebin l’escalf de la caritat de Crist. Es tracta de donar exemple de serenitat, de somriure, de saber escoltar i comprendre, de mostrar-se servicial.

Qualsevol hauria de poder percebre al nostre costat l’influx d’algú que eleva el to de l’ambient perquè –al costat de la competència professional– l’esperit de servei, la lleialtat, l’amabilitat, l’alegria, i l’obstinació per superar els propis defectes, no passen desapercebuts.

Tot això forma part del prestigi professional que han de conrear els qui volen atraure els altres a Crist. El prestigi professional d’un cristià no es deriva tant sols de realitzar tècnicament bé la feina. És un prestigi humà, teixit de virtuts informades per la caritat. Amb aquest prestigi, el treball professional —sigui quin sigui— es converteix en un canelobre que il·lumina els vostres col·legues i amics. [20] Sense caritat, en canvi, no pot haver prestigi professional cristià, no almenys el que Déu demana, l’ham de pescador d’homes [21] i instrument d’apostolat. Sense caritat no és possible atreure les ànimes a Déu, perquè Déu és amor. [22] Val la pena remarcar-ho: un bon professional, eficaç i competent, si no procura viure no ja la justícia sinó la caritat, no tindrà el prestigi professional propi d’un fill de Déu.

El prestigi, de tota manera, no és fi sinó mitjà: mitjà per apropar les ànimes a Déu amb la paraula convenient (...) mitjançant un apostolat que he anomenat alguna vegada d’amistat i de confidència. [23] Conscients que, juntament amb la filiació divina, hem rebut pel baptisme una participació en el sacerdoci de Crist i, per tant, el triple ofici de santificar, ensenyar i guiar els altres, tenim un títol per entrar a la vida dels altres, per arribar a aquest tracte profund d’amistat i confidència amb tots els qui sigui possible, en l’ampli camp que comprenen les relacions professionals .

Aquest camp no es redueix a les persones que treballen en el mateix lloc o que tenen una edat semblant, sinó que s’estén a totes aquelles amb les quals, d’una manera o altra, es pot prendre contacte amb ocasió del treball. El cristià buscarà oportunitats per conviure, per poder parlar tot sol, fomentant el tracte: un dinar, una estona d’esport, una passejada. Hi haurà, doncs, de dedicar temps als altres, ser assequible, sabent trobar el moment oportú. Hem de donar el que rebem, ensenyar allò que aprenem; fer partícips els altres —sense envaniment, amb senzillesa— d’aquest coneixement de l’amor de Crist. Quan realitzeu el vostre treball, quan exerciu la vostra professió en la societat, podeu i heu de convertir la vostra ocupació en una tasca de servei. [24]

Orientar la societat

Amb el treball professional –cadascun amb el seu–, els cristians poden contribuir eficaçment a orientar tota la societat amb l’esperit de Crist. Més encara, el treball santificat és necessàriament santificador de la societat, perquè fet així, aquest treball humà, per molt humil i insignificant que la tasca sembli, contribueix a ordenar cristianament les realitats temporals. [25]

En aquest sentit, sant Josepmaria va escriure a Forja: Esforça’t perquè les institucions i les estructures humanes, on treballes i et mous amb ple dret de ciutadà, es confirmin amb els principis que regeixen una concepció cristiana de la vida. Així, no ho dubtis, assegures als homes els mitjans per viure d’acord amb la seva dignitat, i facilitaràs que moltes ànimes, amb la gràcia de Déu, puguin respondre personalment a la vocació cristiana. [26]

Posar en pràctica seriosament les normes de moral professional pròpies de cada treball, és una exigència bàsica i fonamental en aquesta tasca apostòlica. Però cal aspirar a més a difondre, fent el possible perquè altres les coneguin i les visquin. No hi l’excusa que és poc el que un pot fer en un ambient en què han arrelat costums immorals. De la mateixa manera que aquests costums són conseqüència de l’acumulació de pecats personals, només desapareixeran com a fruit de l’obstinació a posar en pràctica personalment les virtuts cristianes. [27] Moltes vegades serà necessari demanar consell. En la pregària i en els sagraments el treballador trobarà la fortalesa, quan calgui, per mostrar amb els fets que estima la veritat sobre totes les coses, a costa, si cal, del propi treball.

«Des que el 7 d’agost de 1931, durant la celebració de la Santa Missa, van ressonar en la seva ànima les paraules de Jesús: quan seré enlairat damunt la terra, atrauré tothom cap a mi (Jn 12, 32), Josepmaria Escrivà va comprendre més clarament que la missió dels batejats consisteix a elevar la Creu de Crist sobre tota realitat humana, i va sentir com sorgia del seu interior l’apassionant crida a evangelitzar tots els ambients» [28]. Aquest ideal d’orientar la societat amb l’esperit cristià és realitzable, no és cap somni inútil. [29] Sant Josepmaria –afirmava Joan Pau II el dia de la canonització– «continua recordant la necessitat de no deixar-vos atemorir davant una cultura materialista, que amenaça amb dissoldre la identitat més genuïna dels deixebles de Crist. Li agradava reiterar amb vigor que la fe cristiana s’oposa al conformisme i a la inèrcia interior». [30]

El Senyor prevé d’un perill: diu que arribarà un temps en què en desbordar la iniquitat, es refredarà l’amor de la majoria. [31] Els cristians, avisats per les seves paraules, en lloc de desanimar-nos per l’abundància de mal –també per les pròpies misèries– reaccionarem amb humilitat i confiança en Déu, acudint a la intercessió de Santa Maria. Sabem que Déu ho disposa tot en bé dels qui l’estimen. [32]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Sant Josepmaria, Converses, n. 55. Cf. És Crist que passa, n. 45, 122.
[2] Mons Xavier Echevarría, Homilia en la missa d’acció de gràcies per la canonització de sant Josepmaria, 7-X-2002.
[3] Mc 4, 20.
[4] Jn 15, 5.
[5] Mt 21, 19.
[6] Sant Josepmaria, Carta 15-X-1948, n. 18, cit. per Mons. Xavier Echevarría, Carta Pastoral, 2-X-2011, n. 34.
[7] Mt 7, 16.
[8] Cf Sant Tomàs, S.Th. I, q. 43, a. 1, c.
[9] Jo 15, 16.
[10] Jo 15, 2.
[11] Cf. Mt 6, 31-34.
[12] Lc 13, 6-7.
[13] Mt 24, 32.
[14] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 10.
[15] Lc 13, 8-9.
[16] Sant Josepmaria, Camí, n. 1.
[17] Lc 5, 4.
[18] Ibid. 5, 10.
[19] Sant Josepmaria, Forja, n. 570.
[20] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 61.
[21] Camí, n. 372.
[22] 1 Jn 3, 8.
[23] Sant Josepmaria, Carta 24-III-1930, n. 11, cit. per Luis Ignacio Seco, La Herencia de Mons. Escrivá de Balaguer, Madrid, Palabra, 1986.
[24] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 166.
[25] Sant Josepmaria, Converses, n. 10.
[26] Sant Josepmaria, Forja, 718.
[27] Cf.Joan Pau II, Exhort. apost. Reconciliatio et paenitentia, 2-XII-1984, n. 16; Litt. enc. Centesimus annus, 1-V-1991, n. 38.
[28] Sant Joan Pau II, Homilia en la canonització de sant Josepmaria 6-X-2002.
[29] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 183.
[30] Sant Joan Pau II, ibid.
[31] Mt 24, 12.
[32] Rm 8, 28.

Unitat de vida a la professió

Tot treball honrat pot ser oració; i tot treball, que és oració, és apostolat. D’aquesta manera l’ànima s’envigoreix en una unitat de vida senzilla i ferma. [1]

Treball, pregària, apostolat: tres termes que, per a qui se sap fill de Déu, no resulten àmbits diversos, sinó que van fonent-se en la vida com notes d’un acord, fins a compondre una única partitura harmònica.

A l’inici de l’activitat professional, és possible escoltar únicament el so aïllat del propi treball, monòton i sense gràcia. En descobrir com transformar-lo en pregària que s’eleva al Cel i en apostolat que fecunda la terra, les notes es combinen i el so comença a adquirir ritme i bellesa. Si abandonem l’esforç de crear i compondre, tornaríem a les notes soltes, als sons sense melodia. Però, tot just permetem que l’Esperit Sant governi la nostra vida professional i dirigeixi l’orquestra, sorgeix una altra vegada la música, composició estupenda d’amor a Déu i als homes –de pregària i apostolat– en la feina diària. Cadascuna de les facultats del nostre ésser: voluntat, intel·ligència, afectes..., interpreta la seva banda amb mestria, i s’arriba a aquesta unitat de vida senzilla i forta que agrada a Déu i atreu cap a Ell els homes.

En l’activitat professional convé examinar amb atenció tres aspectes per assolir l’harmonia de la unitat de vida: la intenció, el criteri i la conducta coherent amb tots dos.

Rectitud d’intenció

La unitat de vida en el treball professional depèn, en primer lloc, de la rectitud d’intenció: de la clara i ferma decisió de treballar per amor a Déu, no per ambició o una altra forma d’egoisme; treballar de cara a Déu i buscant la seva glòria, no de cara als homes i buscant la pròpia glòria, és a dir, la satisfacció personal o l’admiració dels altres.

Ningú no pot servir dos senyors. [2] No podem admetre tripijocs, no podem tenir al cor un ciri encès a Sant Miquel i un altre al dimoni. [3] La intenció ha de ser transparent. No obstant això, és possible experimentar que, tot i voler viure per a la glòria de Déu, la rectitud de la voluntat fàcilment es torça a les accions concretes, en les que al costat de motius sants es poden trobar moltes vegades aspiracions menys clares. [4] Per això, sant Josepmaria aconsella purificar la voluntat, rectificant constantment la intenció. Rectificar. —Cada dia una mica. —Aquesta és la teva feina constant si de debò et vols fer sant. [5]

Qui treballa amb rectitud d’intenció procura fer bé la seva tasca. No treballa d’una manera quan els altres el veuen i d’una altra quan ningú no el veu. Sap que Déu el mira i per això tracta de complir el deure amb perfecció, com a Ell li agrada. Té cura de detalls d’ordre, de laboriositat, d’esperit de pobresa..., també si ningú ho adverteix o si es troba sense ganes. En els dies grisos de feina corrent, quan la monotonia amenaça, un fill de Déu s’esforça a posar les últimes pedres per amor, i el treball esdevé així pregària.

Els moments d’èxit o de fracàs posen a prova la qualitat de la nostra intenció, davant la temptació de l’envaniment o davant el desànim. Sant Josepmaria ensenya a preparar-se per aquestes circumstàncies, que podrien menar al replegament sobre un mateix, torçant el voler de la voluntat. Has de mantenir-te vigilant, a fi que els teus èxits professionals o els teus fracassos —que vindran!— no et facin oblidar, encara que només sigui momentàniament, quin és el veritable fi del teu treball: la glòria de Déu! [6]

Per enfortir la rectitud d’intenció, veritable pilar de la unitat de vida, cal buscar la presència de Déu en el treball –oferir-lo en començar, renovar aquest oferiment quan sigui possible, donar gràcies en acabar...– i procurar que les pràctiques de pietat, sobretot la Santa Missa si ens és possible assistir-hi, es dilatin al llarg de la jornada en un tracte continu amb el Senyor. Oblidar-se de Déu en la professió indica poca unitat de vida i no simplement un caràcter distret: qui estima de veritat no s’oblida de l’estimat.

Criteri recte

La rectitud d’intenció és essencial per a la unitat de vida, però no cal oblidar que la voluntat necessita la guia de la raó il·luminada per la fe. Hi ha persones que no encerten a portar una conducta coherentment cristiana no per mala voluntat inicial, sinó per manca de criteri. Quan no es posen els mitjans per formar bé la consciència, per adquirir un coneixement profund de les implicacions morals de cada professió, es corre el perill d’acceptar com norma allò que és normal. És possible llavors que es cometin amb bona voluntat greus desvaris i injustícies alhora que, per no saber jutjar amb prudència, es deixi de fer el bé que s’ha de fer. La manca de criteri impedeix assolir la unitat de vida.

Un home de criteri encerta amb allò que és bo, sense caure en els extrems ni pactar amb la mediocritat. De vegades, la manca de criteri du a pensar que l’alternativa a un defecte és el defecte oposat: que per no ser rígids cal ser febles, o per no ser agressius, bondadosos... A la pràctica, no s’ha entès bé la naturalesa de les virtuts. El punt mitjà en què consisteix la virtut –in medio virtus– no és quedar-se a mitges, sense aspirar al cim, sinó arribar al cim entre dos defectes. [7] Es pot ser enèrgic i mans a la vegada, comprensiu i exigent amb els deures, veraç i discret, alegre sense ser ingenu. Sigueu prudents com les serps i innocents com els coloms, [8] diu el Senyor.

El criteri necessari per a la unitat de vida és un criteri cristià, no simplement humà, ja que la regla no és únicament la recta raó sinó la raó il·luminada per la fe viva, la fe informada per la caritat. Només aleshores les virtuts humanes són virtuts cristianes. Un fill de Déu no ha de conrear dues classes de virtuts, unes humanes i altres cristianes, unes sense la caritat i altres amb ella, perquè això seria una doble vida. En el treball no ha de conformar-se amb practicar en unes coses una justícia només humana –limitant-se, per exemple, a l’estricte compliment de la llei– i en altres una justícia cristiana, amb l’ànima de la caritat, sinó sempre i en tot aquesta última, la justícia de Crist. Considereu-ne especialment els consells i les advertències amb què preparava aquell grapat d’homes que serien els seus Apòstols, els seus missatgers, d’un cap a l’altre de la terra. Quina és la pauta principal que els marca? No és el manament nou de la caritat? Va ser amb amor com van fressar-se el camí en aquell món pagà i corromput (...) Quan es fa justícia a seques, no us estranyeu si la gent se sent ferida: demana molt més la dignitat de l’home, que és fill de Déu. La caritat ha d’anar per dins i al costat, perquè ho dulcifica tot, ho deïfica: Déu és amor (1 Jn 4, 16) (...).

La caritat, que és com una superació generosa de l’òrbita de la justícia, exigeix primer el compliment del deure: es comença pel que és just; es continua per allò que és més equitatiu...; però per estimar cal molta finor, molta delicadesa, molt de respecte, molta afabilitat: en un mot, seguir aquell consell de l’Apòstol: porteu els uns les càrregues dels altres, i així complireu la llei del Crist (Gal 6, 2) (...). Això demana l’enteresa de sotmetre la pròpia voluntat al model diví, de treballar per tothom, lluitar per la felicitat eterna i el benestar dels altres. No conec camí més bo per a ésser just que el d’una vida de donació i de servei. [9] Això és tenir criteri cristià, llum imprescindible per a la unitat de vida. Adquirir aquest criteri exigeix dedicar temps a la formació, i en particular l’estudi de la doctrina. Seria temerari fiar-se de la intuïció i no posar els mitjans per formar el pensament. Però a més, tampoc n’hi ha prou un estudi teòric. La unitat de vida cristiana requereix una doctrina assimilada a la pregària.

Valentia

A més de voler i de saber, la unitat de vida reclama actuar, ja que «obres són amors i no bones raons». [10] Així veuran les vostres bones obres i glorificaran el vostre Pare del cel, [11] diu el Senyor. Convé examinar amb franquesa, com aconsella sant Josepmaria: Es difon al teu entorn la vida cristiana? Pensa-hi cada dia. [12]

Quan hi ha unitat de vida és lògic que es noti, amb naturalitat, al nostre voltant. Qui ocultés la seva condició de cristià per por a què l’encasellin, o per timidesa o per vergonya, trencaria la unitat de vida, no podria ser sal i llum, les seves obres serien estèrils amb vista a la vida sobrenatural. El Senyor ens diu a cadascú: dabo te in lucem gentium, ut sit salus mea usque ad extremum terrae, [13] et posaré per llum de les gents, perquè la meva salvació arribi d’un cap a l’altre de la terra.

Tinguem la valentia de viure públicament i constantment d’acord amb la nostra santa fe, [14] escriu sant Josepmaria, fent ressò a l’advertència del Senyor: si algú s’avergonyeix de mi i de les meves paraules, el Fill de l’home s’avergonyirà d’ell quan vindrà en la seva glòria. [15] Jesús ens impulsa també amb una meravellosa promesa: a tot aquell qui em reconegui davant els homes, també jo el reconeixeré davant el meu Pare del cel. [16] No hi caben ambigüitats. No s’ha de tenir por de parlar de Déu: amb la paraula, perquè el mateix Crist ha manat aneu per tot el món i anuncieu la bona nova de l’evangeli a tota la humanitat, [17] i amb l’exemple de la fe que actua per l’amor. [18]

És natural que els altres, en l’ambient en què es mou un cristià, coneguin la seva fe viva i operant. Amb major raó ha de resultar fàcilment recognoscible, per contrast, en una societat en la qual predomina el materialisme i l’hedonisme. Si passés molt de temps inadvertida, no seria per naturalitat sinó per doble vida. Això és el que passa tristament en els qui releguen la fe a la vida "privada". Aquesta actitud, si no és simple covardia, si respon a la idea que la fe no ha d’influir en la conducta professional, reflecteix una mentalitat no laïcal sinó laïcista, que pretén eliminar Déu de la vida social, i moltes vegades prescindir també de la llei moral. És justament el contrari a l’ideal de posar Crist al cim de totes les activitats humanes. A això som cridats els cristians, i és bo que molts al nostre voltant ho sàpiguen. Més encara, certament l’apostolat del cristià que viu enmig del món ha de ser d’amistat i confidència [19] amb els col·legues de professió, un a un, però això no exclou que de vegades sigui convenient o necessari –exigència de la unitat de vida– parlar en públic i explicar les raons d’una conducta moral, humana i cristiana. Les dificultats poden ser moltes, però la fe assisteix al cristià i li dóna la fortalesa que necessita per defensar la veritat i ajudar a tots a descobrir-la.

A la pràctica, però, l’experiència ens diu que, tot i rebutjant els extrems, és fàcil deixar-se influir per aquesta mentalitat laïcista i convèncer-se, per exemple, que en un determinat ambient professional no és oportú en cap cas parlar de Déu, perquè seria xocant o estaria fora de lloc, o perquè altres adduirien que les postures d’un cristià en qüestions professionals estan condicionades per la religió. Es presenta llavors la temptació de posar entre parèntesis la pròpia fe, precisament quan hauria manifestar-se.

Aconfessionalisme. Neutralitat. —Vells mites que intenten sempre revifar-se. ¿T’has pres la molèstia de meditar l’absurd que és això de deixar de ser catòlic, en entrar a la Universitat o a l’Associació professional, o a l’Assemblea sàvia o al Parlament, com aquell qui deixa el barret a la porta? [20] Sant Josepmaria no convida a fer ostentació de cap manera a utilitzar etiquetes de catòlic que no es compaginen amb la mentalitat laïcal. El que demana és molestar-se a meditar, cadascú en les seves circumstàncies, quines són les exigències externes i visibles de la unitat de vida a la pròpia professió i actuació social. Heu de tenir la valentia, que de vegades no serà poca, ateses les circumstàncies dels temps, de fer present –tangible, diré millor– la vostra fe: que vegin les vostres obres bones i el motiu de les vostres obres, tot i que vingui a vegades la crítica i la contradicció d’uns i d’altres. [21]

La unitat de vida és un do de Déu i, alhora, una conquesta que exigeix lluita personal. El treball professional és terreny en el qual es forja aquesta unitat a través de decisions concretes d’actuar en tot cara a Déu i amb afany apostòlic. Amb la gràcia de Déu hem d’aspirar i arribar a estimar-lo amb totalitat: ex tot corde, ex tota anima, ex tota mente, ex tota virtute, [22] amb tot el cor, amb tota l’ànima, amb tot el pensament i amb totes les forces.

Tornar a l'índex

Notes

[1] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 10.
[2] Mt 6, 24.
[3] Sant Josepmaria, Camí, n. 724.
[4] Cfr. Ibíd. n. 788.
[5] Ibid. n. 290.
[6] Sant Josepmaria, Forja, n. 704.
[7] Cf. Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 83.
[8] Mt 10, 16.
[9] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n.173.
[10] Cfr. Sant Josepmaria, Camí, n. 933.
[11] Mt 5, 16.
[12] Sant Josepmaria, Forja, n. 856.
[13] Is 49, 6.
[14] Sant Josepmaria, Solc, n. 46.
[15] Lc 9, 26.
[16] Mt 10, 32.
[17] Mc 16, 15.
[18] Gal 5, 6.
[19] Sant Josepmaria, Solc, n. 192.
[20] Sant Josepmaria, Camí, n. 353.
[21] Sant Josepmaria, Instrucció, 8-XII-1941, n. 13, en E. Burkhart, J. López Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría, III, Rialp, Madrid 2013, p. 647.
[22] Mc 12, 30.

Santificació del treball i cristianització de la societat

Les llums i ombres de l’època que vivim són paleses als ulls de tothom. El desenvolupament humà i les plagues que l’infecten; el progrés civil en molts aspectes i la barbàrie en altres...: són contrastos que tant sant Joan Pau II com els seus successors han assenyalat repetides vegades, [1] animant els cristians a il·luminar la societat amb la llum de l’Evangeli.

Tanmateix, encara que tots som cridats a transformar la societat segons el desig de Déu, molts no saben com fer-ho. Pensen que aquesta tasca depèn gairebé exclusivament de aquells que governen o tenen capacitat d’influir per la seva posició social o econòmica i que ells només poden fer d’espectadors: aplaudir o xiular, però sense entrar en el terreny de joc, sense intervenir en la partida.

No ha de ser aquesta l’actitud del cristià, perquè no respon a la realitat de la vocació a la qual és cridat. El Senyor vol que siguem nosaltres, els cristians —perquè tenim la responsabilitat sobrenatural de cooperar amb el poder de Déu, ja que Ell així ho ha disposat en la seva infinita misericòrdia—, qui procurem restablir l’ordre trencat i tornar a les estructures temporals, en totes les nacions, la funció natural d’instrument per al progrés de la humanitat i la funció sobrenatural de mitjà per arribar a Déu, per a la Redempció. [2]

No en som espectadors. Al contrari, és missió específica dels laics santificar el món «des de dins»: [3] orientar amb sentit cristià les professions, les institucions i les estructures humanes. [4] Com ensenya el Concili Vaticà II, els laics han d’«il·luminar i ordenar tots els assumptes temporals als quals estan estretament vinculats, de tal manera que es facin constantment segons Crist i es desenvolupin i siguin per a la glòria del Creador i del Redemptor». [5] En una paraula: Cristianitzar des de dins el món sencer, mostrant que Jesucrist ha redimit tota la humanitat: és aquesta la missió del cristià. [6]

I, per això, els cristians tenim el poder necessari, encara que no tinguem el poder humà. La nostra força és la pregària i les obres convertides en pregària. L’oració és l’arma més poderosa del cristià. L’oració ens fa eficaços. L’oració ens fa feliços. L’oració ens proporciona tota la força necessària, per complir els mandats de Déu. [7]

Concretament, l’arma específica que posseeixen la majoria de cristians per transformar la societat és la feina convertida en oració. No simplement el treball, sinó el treball santificat.

Déu l’hi ho va fer entendre a sant Josepmaria en un moment precís, el 7 d’agost de 1931, durant la Sant Missa. En arribar l’elevació, va portar a la seva ànima amb força extraordinària les paraules de Jesús: quan seré enlairat damunt la terra, atrauré tothom cap a mi [8] Ho vaig entendre perfectament. El Senyor ens deia: si vosaltres em poseu a l’entranya de totes les activitats de la terra, complint el deure de cada moment, sent el meu testimoni en allò que sembla gran i en allò que sembla petit..., llavors omnia traham ad meipsum! El meu regne entre vosaltres serà una realitat! [9]

Cristianitzar la societat

Déu ha confiat a l’home la tasca d’edificar la societat al servei del seu bé temporal i etern, d’acord amb la seva dignitat: [10] una societat en la qual les lleis, els costums i les institucions que la conformen i estructuren afavoreixin el bé integral de les persones amb totes les dimensions; una societat en la qual cadascú es perfeccioni cercant el bé dels altres, ja que l’home «no pot trobar la pròpia plenitud si no és en el lliurament sincer de si mateix als altres». [11]

No obstant això, tot s’ha capgirat a causa del pecat del primer home i de la successiva proliferació dels pecats que —com ensenya el Catecisme de l’Església— fan «regnar entre els homes la concupiscència, la violència i la injustícia. Els pecats provoquen situacions socials i institucions contràries a la bondat divina. Les "estructures de pecat" són expressió i efecte dels pecats personals». [12]

El Fill de Déu fet home, Jesucrist nostre Senyor, ha vingut al món per redimir-nos del pecat i de les seves conseqüències. Cristianitzar la societat no és altra cosa que alliberar-la d’aquestes conseqüències que el Catecisme resumeix amb les paraules que acabem de llegir. És, d’una banda, alliberar-la de les estructures de pecat —per exemple, de les lleis civils i dels costums contràries a la llei moral—, i per una altra, més a fons, procurar que les relacions humanes estiguin presidides per l’amor de Crist, i no viciades per l’egoisme de la concupiscència, la violència i la injustícia. Aquesta és la teva tasca de ciutadà cristià: fer de manera que l’amor i la llibertat de Crist presideixin totes les manifestacions de la vida moderna: la cultura i l’economia, el treball i el descans, la vida de família i la convivència social. [13]

Cristianitzar la societat no és imposar a ningú la fe veritable. Precisament l’esperit cristià reclama el respecte del dret a la llibertat social i civil en matèria religiosa, de manera que no s’ha d’impedir a ningú que practiqui la seva religió, segons la seva consciència, tot i que estigués en l’error, sempre que respecti les exigències de l’ordre públic, de la pau i la moralitat pública, que l’Estat té obligació de tutelar. [14] Als qui estan en l’error s’ha de mirar que coneguin la veritat, que només es troba plenament en la fe catòlica, ensenyant-los i convencent-los amb l’exemple i amb la paraula, però mai amb la coacció. L’acte de fe només pot ser autèntic si és lliure.

Però quan un cristià intenta que la llei civil promogui el respecte de la vida humana des del moment de la concepció, l’estabilitat de la família mitjançant el reconeixement de la indissolubilitat del matrimoni, els drets dels pares en l’educació dels fills tant en escoles públiques com en privades, la veritat en la informació, la moralitat pública, la justícia en les relacions laborals, etc., no està pretenent imposar la seva fe als altres, sinó complint amb el deure de ciutadà i contribuint a edificar, en allò que està de la seva part, una societat d’acord amb la dignitat de la persona humana. Certament, el cristià, gràcies a la Revelació divina, posseeix una especial certesa sobre la importància que aquests principis i veritats posseeixen per edificar una societat més justa; però aquests són a l’abast de la raó humana, i per això qualsevol persona, independentment de la seva actitud religiosa, els pot descubrir i compartir.

Esforça’t perquè les institucions i les estructures humanes, on treballes i et mous amb ple dret de ciutadà, es confirmin amb els principis que regeixen una concepció cristiana de la vida. Així, no ho dubtis, assegures als homes els mitjans per viure d’acord amb la seva dignitat, i facilitaràs que moltes ànimes, amb la gràcia de Déu, puguin respondre personalment a la vocació cristiana. [15] Es tracta de «sanejar les estructures i els ambients del món (...) de manera que afavoreixin la pràctica de les virtuts en lloc d’impedir-la». [16] La fe cristiana fa sentir profundament l’aspiració, pròpia de tot ciutadà, de cercar el bé comú de la societat. Un bé comú que no es redueix al desenvolupament econòmic, encara que certament l’inclou. Hi formen part també, i abans —en sentit qualitatiu, no sempre en el d’urgència temporal—, les millors condicions possibles de llibertat, de justícia i de vida moral en tots els seus aspectes, i de pau, que corresponen a la dignitat de la persona humana.

Quan un cristià fa el possible per configurar d’aquesta manera la societat, ho fa en virtut de la seva fe, no en nom d’una ideologia opinable de partit polític. Actua com van actuar els primers cristians. No tenien, per raó de la seva vocació sobrenatural, programes socials ni humans a complir; però estaven penetrats d’un esperit, d’una concepció de la vida i del món, que no podia deixar de tenir conseqüències en la societat on es movien. [17] La tasca apostòlica que Crist ha encomanat a tots els seus deixebles, per tant, porta a resultats concrets en l’àmbit social. No és admissible pensar que, per ser cristià, calgui donar l’esquena al món, ser un derrotista de la naturalesa humana. [18]

Cal procurar sanejar les estructures de la societat per amarar-la d’esperit cristià, però no és suficient. Encara que sembli una fita molt alta, no passa de ser una exigència bàsica. Cal molt més: procurar sobretot que les persones siguin cristianes, que cadascú irradiï al seu voltant, en la conducta diària, la llum i l’amor de Crist, la bona olor de Jesucrist [19]. La fi no és que les estructures siguin sanes, sinó que les persones siguin santes. Tan equivocat seria despreocupar-se de què les lleis i els costums de la societat siguin adients a l’esperit cristià, com conformar-se només amb això. Perquè a més, en aquest mateix moment perillarien de nou les mateixes estructures sanes. Sempre cal estar recomençant. «No hi ha humanitat nova, si abans no hi ha homes nous, amb la novetat del baptisme i de la vida segons l’Evangeli». [20]

Per mitjà del treball

Del fet que tu i jo ens portem com Déu vol —no ho oblidis—, en depenen moltes coses grans. [21] Si volem cristianitzar la societat, el primer és la santedat personal, la nostra unió amb Déu. Hem de ser, cadascun de nosaltres, alter Christus, ipse Christus, un altre Crist, el mateix Crist. Només així podrem emprendre aquesta empresa gran, immensa, interminable: santificar des de dins totes les estructures temporals, portant-hi el llevat de la Redempció. [22] Cal que no perdem la sal, la llum i el foc que Déu ha posat dins nostre per transformar l’ambient que ens envolta. El Papa sant Joan Pau II ha assenyalat que «és una comesa que exigeix valentia i paciència»: [23] valentia perquè no cal tenir por a xocar amb l’ambient quan és necessari; i paciència, perquè canviar la societat des de dins requereix temps, i mentrestant no cal acostumar-se a la presència del mal cristal·litzat en la societat, perquè acostumar-se a una malaltia mortal és tant com sucumbir a ella. El cristià s’ha de trobar tothora disposat a santificar la societat des de dins, tot estant plenament en el món, però no essent del món, en allò que té —no per característica real, sinó per defecte voluntari, pel pecat— de negació de Déu, d’oposició a la seva amable voluntat salvífica. [24]

Déu vol que infonem esperit cristià a la societat a través de la santificació del treball professional, ja que per la feina, sotmet el cristià la creació (cfr. Gn 1, 28) i la ordena a Crist Jesús, centre en el qual estan destinades a recapitular-se totes les coses. [25] El treball professional és, concretament, mitjà imprescindible per al progrés de la societat i per a l’ordenament cada cop més just de les relacions entre els homes. [26]

Cadascú s’ha de proposar la tasca de cristianitzar la societat a través del seu treball: primer mitjançant l’afany d’apropar Déu els seus col·legues i les persones amb les que entra en contacte professional, perquè també ells arribin a santificar el treball i a donar el to cristià a la societat; i després, i inseparablement, mitjançant l’afany per cristianitzar les estructures del propi ambient professional, mirant que siguin conformes a la llei moral. Qui es dedica a l’empresa, a la professió farmacèutica, a l’advocacia, a la informació o a la publicitat..., ha de procurar influir cristianament en l’ambient: en les relacions i en les institucions professionals i laborals. No és suficient no tacar-se amb pràctiques immorals; cal proposar-se netejar l’àmbit professional, fer-lo conforme a la dignitat humana i cristiana.

Per tot això hem de rebre una formació tal que susciti en les nostres ànimes, a l’hora d’emprendre la feina professional de cadascú, l’instint i la sana inquietud de conformar aquesta tasca a les exigències de la consciència cristiana, als imperatius divins que han de regir en la societat i en les activitats dels homes. [27]

Les possibilitats de contribuir a la cristianització de la societat en virtut del treball professional van més enllà del que pot realitzar-se en l’estricte ambient de treball. La condició de ciutadà que exerceix una professió en la societat és un títol per emprendre o col·laborar en iniciatives de divers gènere, juntament amb altres ciutadans que comparteixen els mateixos ideals: iniciatives educatives de la joventut —escoles on s’imparteixi una formació humana i cristiana, tan necessàries i urgents en el nostre temps—, iniciatives assistencials, associacions per promoure el respecte a la vida, o la veritat en la informació, o el dret a un ambient moral sa... Tot realitzat amb la mentalitat professional dels fills de Déu cridats a santificar-se enmig del món.

Que lliurem plenament les nostres vides al Senyor Déu Nostre, treballant amb perfecció, cada un en la seva tasca professional i en el seu estat, sense oblidar que hem de tenir una sola aspiració, en totes les nostres obres: posar Crist al cim de totes les activitats de els homes. [28]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Cfr. Joan Pau II, Exhort. apostar. Ecclesia in Europa, 28-VI-2003, c. I.
[2] Sant Josepmaria, Carta 30-IV-1946, n. 19.
[3] Conc. Vaticà II, Const. dogmàtica Lumen gentium, n. 31.
[4] Sant Josepmaria, Carta 9-I-1959, n. 17.
[5] Concili Vaticà II, Const. dogmàtica Lumen gentium, n. 31.
[6] Sant Josepmaria, Converses, n. 112.
[7] Sant Josepmaria, Forja, n. 439.
[8] Jn 12, 32.
[9] Sant Josepmaria, Apunts d’una meditació, 27-X-1963.
[10] Cfr. Catecisme de l’Església Catòlica, n. 353, 1929, 1930.
[11] Conc. Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 24.
[12] Catecisme de l’Església Catòlica, n. 1869.
[13] Sant Josepmaria, Solc, n. 302.
[14] Cfr. Conc. Vaticà II, Decr. Dignitatis humanae, n. 1, 2 i 7.
[15] Sant Josepmaria, Forja, n. 718.
[16] Conc. Vaticà II, Const. dogmàtica Lumen gentium, n. 36.
[17] Sant Josepmaria, Carta 9-I-1959, n. 22.
[18] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 125.
[19] Cfr. 2 Cor 2, 15.
[20] Pau VI, Exhort. apostar. Evangelii nuntiandi, 8-XII-1975, n. 18.
[21] Sant Josepmaria, Camí, n. 755.
[22] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 183.
[23] Joan Pau II, Carta enc. Centesimus annus, 1-V-1991, n. 38.
[24] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 125.
[25] Sant Josepmaria, Carta 6-V-1945, n. 14.
[26] Sant Josepmaria, Converses, n. 10.
[27] Sant Josepmaria, Carta 6-V-1945, n. 15.
[28] Sant Josepmaria, Carta 15-X-1948, n. 41.

Prestigi professional

«La vocació cristiana, per la seva mateixa naturalesa, és també vocació a l’apostolat». [1] Com els primers deixebles, Crist ens ha cridat perquè el seguim i li portem altres ànimes: Veniu amb mi i us faré pescadors d’homes. [2]

Valent-se d’aquesta comparació del Senyor, sant Josepmaria ensenya que el prestigi professional té una funció en els designis de Déu per als qui han estat cridats a santificar els altres amb el seu treball: és un important mitjà d’apostolat, ham de pescador d’homes. [3]

Per això, assenyala a qui s’acosta a la formació que ofereix l’Opus Dei que busqui el prestigi en la seva professió: Tu també tens una vocació professional, que «t’esperona»: —Doncs, aquest «esperó» és l’ham per pescar homes. Rectifica, per tant, la intenció, i no deixis d’adquirir tot el prestigi professional que puguis en servei de Déu i de les ànimes. El Senyor compta també amb «això». [4]

Prestigi i humilitat

Déu ha creat totes les coses per manifestar i comunicar la seva glòria, [5] i en fer que el nostre treball sigui una participació del seu poder creador, ha volgut que reflecteixi davant els altres la seva glòria. Que brilli igualment la vostra llum davant la gent; així veuran les vostres bones obres i glorificaran el vostre Pare del cel. [6]

La santificació del treball professional reclama que el realitzem amb perfecció, per amor a Déu, i que aquesta perfecció per amor sigui llum que atregui cap a Déu els qui ens envolten.

No hauríem de cercar la nostra glòria, sinó la glòria de Déu, com diu el salm: Non nobis, Domine, non nobis, set nomini tuo dóna gloriam: [7] No ens donis a nosaltres la glòria, no ens la donis, Senyor; dóna la glòria al teu nom. Quantes ocasions de repetir aquestes paraules! "Deo omnis gloria. —A Déu tota la glòria. (...) La nostra vanaglòria seria això: glòria vana; seria un robatori sacríleg; el «jo» no ha d’aparèixer enlloc. [8]

En moltes ocasions, cal rectificar la intenció. Però no podem ser apocats deixant de cercar el prestigi professional per por a la vanaglòria o per por de no ésser humils, ja que és una qualitat exigida per a la missió apostòlica pròpia dels laics, un talent que s'ha de fer rendir.

El Magisteri de l’Església recorda que els laics «han d’esforçar-se per adquirir veritable competència en tots els camps». [9] «Els fidels laics han de complir el seu treball amb competència professional, amb honestedat humana, amb esperit cristià, com a camí de la pròpia santificació». [10]

Sant Josepmaria convida a considerar que el prestigi professional no impedeix la humilitat: En ser el treball l’eix de la nostra santedat, ens caldrà assolir un prestigi professional i, cada un en el seu lloc i condició social, es veurà envoltat de la dignitat i el bon nom que corresponen als seus mèrits, guanyats per mitjans honestos amb els col·legues, amb els companys d’ofici o professió.

La nostra humilitat no consisteix a mostrar-nos tímids, apocats o mancats d’audàcia en aquest camp noble dels afanys humans. Amb esperit sobrenatural, amb desig de servei –amb esperit cristià de servei–, hem de procurar d’ésser entre els primers, dins el grup dels nostres iguals.

Alguns, amb mentalitat poc laïcal, entenen la humilitat com a falta d’aplom, com indecisió que impedeix actuar, com a desistiment de drets –de vegades dels drets de la veritat i de la justícia–, per tal de no disgustar ningú i resultar amables a tots. Per això, hi haurà qui no comprengui la nostra pràctica de la humilitat profunda –verdadera–, i fins i tot la anomenaran orgull. S’ha deformat molt el concepte cristià d’aquesta virtut, potser per intentar aplicar al seu exercici, enmig del carrer, motlles de naturalesa conventual, que no poden anar bé als cristians que han de viure, per vocació, a les cruïlles del món. [11]

Per amor a Déu i a les ànimes

El prestigi professional d’un cristià no consisteix necessàriament en l’èxit. És cert que el triomf humà és com una llum que atrau la gent. Però, si en acostar-se al qui triomfa no troben el cristià, l’home de cor humil i enamorat de Déu, sinó el presumptuós pagat de si mateix, aleshores passa allò que descriu el punt de Camí: —Des de lluny, atreus: tens llum. De prop, repel·leixes: et falta escalfor. —Quina llàstima!. [12]

El prestigi que serveix per dur ànimes a Déu és el de les virtuts cristianes, vivificades per la caritat: el prestigi de la persona treballadora, competent en la seva tasca, justa, alegre, noble i lleial, honrada, amable, sincera, servicial..., virtuts que poden donar-se tant en l’èxit com en el fracàs humà. És el prestigi de qui conrea dia a dia aquestes qualitats per amor a Déu i als altres.

Sant Josepmaria ha escrit que el treball neix de l’amor, manifesta l’amor, s’ordena devers l’amor. [13] El mateix s’ha de dir del prestigi en el treball: neix de l’amor, perquè aquest ha de ser el motiu que porta a procurar-lo, no la vanitat ni l’egocentrisme; manifesta l’amor, perquè en un cristià amb prestigi professional ha de ser palès l’esperit de servei; i s’ordena a l’amor, perquè el prestigi no ha d’esdevenir la fi del treball, sinó mitjà per apropar ànimes a Déu, concretament i diària.

Un prestigi professional que no dóna fruit apostòlic és un prestigi estèril, una llum que no il·lumina. El prestigi ha de ser ham de pescador, i per ventura pot dir d’algú que és pescador, si no pesca? No és una joia per mirar-la i guardar-la, com un avar guarda i mira els seus tresors, sinó per jugar al servei de Déu, sense por.

No cal ignorar els riscos. Els cristians poden atreure persones pel seu prestigi professional, i pot passar que aquests mateixos es retreguin si se’ls parla de Déu; d’aleshores ençà deixen de apreciar-se com abans. Fins i tot, com és sabut, hi ha ambients –clubs, grups, societats influents...– que obren les portes a professionals de prestigi, oferint avantatges de relacions i suports mutus, a condició de no manifestar la pròpia fe, acceptant implícitament un plantejament de la vida en què la religió ha de quedar confinada a l’esfera privada. Pretenen justificar aquesta actitud amb el respecte a la llibertat, però en realitat exclouen que existeixi la veritat en matèria religiosa, i d’aquesta manera moren juntes en aquests ambients la veritat i la llibertat, en negar el vincle que ensenya el Senyor: coneixereu la veritat, i la veritat us farà lliures. [14] En aquests clubs constitutivament laïcistes, on està prohibit –aquesta és la paraula que reflecteix la realitat– parlar de Déu i, en definitiva, fer apostolat, no es veu com pot estar present un cristià, obligat a deixar la fe a la porta com es deixa un barret.

La conclusió no pot ser aïllar-se, sinó emprendre una tasca apostòlica més audaç, amb la força i l’alegria dels fills de Déu que han rebut aquest món per herència, per posseir-lo i configurar-lo. Una tasca basada en l’apostolat personal d’amistat i de confidència, que arribi també a crear ambients oberts i lliures –aliens a aquest fanatisme indiferentista, sense necessitat d’etiquetes confessionals–, en els quals sigui possible dialogar i col·laborar amb totes les persones de bona voluntat que vulguin construir una societat d’acord amb la dignitat transcendent de la persona humana. No és tasca fàcil, però és irrenunciable. El cristià ha de conquerir prestigi professional i saber emprar-lo per infondre esperit cristià a la societat.

En tots els treballs

Durant els anys de vida a Natzaret, Jesús es feia gran, avançava en enteniment i tenia el favor de Déu i dels homes. [15] L’Evangeli ens diu també que era conegut com l’artesà. [16] Només hem d’unir aquestes dues dades per apreciar el prestigi que tenia el Senyor en la seva feina.

En la seva tasca diària de fuster, sense realitzar prodigis extraordinaris, els seus conciutadans el veien créixer no només en edat, sinó també en saviesa i en gràcia. Quants detalls amaguen aquestes paraules! En la manera d’atendre les persones, de rebre els encàrrecs i de complir amb mestratge professional, de practicar la justícia amb caritat, de servir els altres, de treballar amb ordre i intensitat, de descansar i de procurar que els altres descansessin..., serenitat, pau, en la seva alegria, i en tot el seu quefer es percebia alguna cosa que atreia, que portava a buscar-ne el tracte, a confiar en Ell i a seguir-ne l’exemple: l’exemple d’un home que veien tan humà i tan diví, que transmetia amor a Déu i amor als homes, que els feia sentir-se al cel i a la terra alhora, animant-los a ser millors. Que diferent seria el món, pensarien molts d’ells, si procuréssim ser com Jesús en el nostre treball! Què diferent la vida a la ciutat o al camp!

El creixement de Jesús en edat, saviesa i gràcia, el progressiu manifestar-se de la plenitud de vida divina que omplia la seva naturalesa humana des del moment de l’Encarnació, succeïa en una feina tan corrent com la de fuster. Davant Déu, cap feina no és per si mateixa gran o petita. Tot adquireix el valor de l’Amor amb què es realitza. [17] El prestigi professional és, en darrer terme, el manifestar-se de l’amor amb què es realitza el treball.

És una qualitat de la persona, no de la tasca que es realitza. No consisteix a dedicar-se a una professió prestigiosa als ulls humans, sinó a portar a terme de manera prestigiosa qualsevol professió, brillant o no.

Davant els homes sí que hi ha uns treballs més brillants que altres, com són aquells que porten amb si l’exercici de l’autoritat en la societat, o aquells que tenen més influència en la cultura, o més projecció en els mitjans de comunicació, en l’esport , etc. Precisament per això –perquè gaudeixen de millor consideració i influeixen molt en la societat–, cal que qui els exerceixen tinguin un prestigi no només tècnic sinó moral: un prestigi professional cristià. És de vital importància que els fills de Déu realitzin amb prestigi aquestes activitats de les que depèn en bona mesura el to de la nostra societat.

Generalment són els intel·lectuals els qui els realitzen, i per això hem de procurar que, en totes les activitats intel·lectuals, hi hagi persones rectes, d’autèntica consciència cristiana, de vida coherent, que emprin les armes de la ciència en servei de la humanitat i de l’Església. [18] Sant Josepmaria ho té molt present quan escriu, explicant la tasca apostòlica de l’Opus Dei, que ens ha triat el mateix Jesucrist, perquè enmig del món –en el qual ens va posar i del qual no ha volgut segregar-nos– busquem cadascú la santificació en el propi estat i –ensenyant, amb el testimoni de la vida i de la paraula, que la crida a la santedat és universal– promoguem entre persones de totes les condicions socials, i especialment entre els intel·lectuals, la perfecció cristiana en la mateixa entranya de la vida civil. [19]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Conc. Vaticà II, Decr. Apostolicam actuositatem, n. 2.
[2] Mc 1, 17.
[3] Sant Josepmaria, Camí, n. 372.
[4] Sant Josepmaria, Solc, n. 491.
[5] Cfr. Conc. Vaticà I, Const. dogmàtica. Dei Filius, cànon 5.
[6] Mt 5, 16.
[7] Sal 115 (113 b), 1.
[8] Sant Josepmaria, Camí, n. 780.
[9] Conc. Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 43.
[10] Sant Joan Pau II, Exhort. apost. Christifideles laici, 30-XII-1988, n. 43.
[11] Carta 6-V-1945, n. 30-31, en E. Burkhart, J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de San Josemaría, II, Rialp, Madrid 2011, pàg. 394.
[12] Sant Josepmaria, Camí, n. 459.
[13] Sant Josepmaria, És Crist que passa, n. 48.
[14] Jn 8, 32.
[15] Sant Josepmaria, Lc 2, 52.
[16] Mc 6, 3.
[17] Sant Josepmaria, Solc, n. 487.
[18] Sant Josepmaria, Forja, n. 636.
[19]Carta 14-II-1944, n. 1, en A. Vázquez de Prada, El fundador del Opus Dei, I, Rialp, Madrid 1997, pp. 304-305.

Treball i família

El Papa Francesc ha recordat que en l'Exhortació Apostòlica Amoris laetitia (n.31) que el bé de la família és decisiu per al futur del món i de l'Església. Per assolir aquest bé cal tenir en compte que «el treball és el fonament sobre el qual es forma la vida familiar (...). Aquests dos àmbits de valors —un relacionat amb la feina i un altre conseqüent amb el caràcter familiar de la vida humana— han d’unir-se entre si correctament i correctament compenetrar-se». [1]

Harmonitzar les exigències de la vocació familiar i de la vocació professional no sempre és fàcil, però forma part important de l’afany per viure en unitat de vida. L’amor de Déu dóna l’unitat, posa ordre en el cor, ensenya quines són les prioritats. Entre aquestes prioritats cal saber situar sempre el bé de les persones per sobre d’altres interessos, treballant per servir, com manifestació de la caritat; i viure la caritat de manera ordenada, començant per aquells que Déu ha posat més directament a la nostra cura.

La vida familiar i la vida professional se sostenen mútuament. El treball, dins i fora de casa, «és, en un cert sentit, una condició per fer possible la fundació d’una família». En primer lloc, perquè la família «exigeix els mitjans de subsistència, que l’home adquireix normalment mitjançant el treball». [2]

Alhora, el treball és un element fonamental per assolir els fins de la família. «Treball i laboriositat condicionen tot el procés d’educació dins de la família, precisament per la raó que cadascú "es fa home", entre altres coses, mitjançant el treball, i aquest fer-se home expressa precisament la finalitat principal de tot el procés educatiu». [3]

La Sagrada Família ens mostra com compenetrar aquests dos àmbits. Sant Josepmaria va aprendre i ensenyar les lliçons de Santa Maria i de Sant Josep. Amb el seu treball van proporcionar a Jesús una llar on créixer i desenvolupar-se.

L’exemple de Natzaret ressonava en l’ànima del fundador de l’Opus Dei, com escola de servei, on ningú no es reserva res. Allà no se sent parlar de la meva honra, ni del meu temps, ni de la meva feina, ni de les meves idees, ni dels meus gustos, ni dels meus diners. Allà es col·loca tot al servei del grandiós joc de Déu amb la humanitat, que és la Redempció. [4]

Imitar sant Josep

Mireu: què fa Josep, amb Maria i amb Jesús, per seguir el mandat del Pare, la moció de l’Esperit Sant? Lliurar-li l’ésser sencer, posar al seu servei la seva vida de treballador. Josep, que és una criatura, alimenta el Creador; ell, que és un pobre artesà, santifica el treball professional, cosa de la qual s’havien oblidat per segles els cristians, i que l’Opus Dei ha vingut a recordar. Li dóna la vida, li lliura l’amor del seu cor i la tendresa de les seves cures, li presta la fortalesa dels seus braços, li dona... tot el que és i pot: el treball professional ordinari, propi de la seva condició. [5]

Sant Josep va treballar per servir el Fill de Déu i la seva Mare. Res no sabem del producte material del seu treball, ni ens han arribat els objectes que hauria fabricat o

reparat; però sí que coneixem que la seva tasca va servir a l'obra de la Redempció. Josep va ensenyar a Jesús l'ofici al qual va dedicar llargs anys de la seva vida, i va treballar profundament unit a qui, ja en aquests moments, ens estava redimint. Amb el seu treball, va edificar la llar de Natzaret en la qual havia de créixer Jesús, llar que és imatge de l'Església. No va desatendre mai la Família per dedicar-se al seu treball d'artesà, o pel cansament de la jornada, sinó que el va posar enterament al servei del Fill de Déu i de Santa Maria i no els va privar de les atencions pròpies del cap de família. I el seu treball, lluny de veure's empetitit per les exigències que imposaven aquestes atencions -viatges, canvis de país i de domicili, dificultats i perills- es va veure infinitament enriquit.

Quina gran lliçó per a aquells que fàcilment ens deixem fascinar pel desig d’afirmació personal i l'èxit a la feina! La glòria de sant Josep va ser veure créixer Jesús en saviesa, edat i gràcia [6] i servir la Mare de Déu. Les hores d’esforç continuat del sant Patriarca tenien rostre. No acabaven en una obra material, per ben feta que fos, sinó en el bé de Jesús i Maria. Eren via per estimar Déu en el seu Fill i en la seva Mare.

Déu ens ha donat també la possibilitat de descobrir-lo i estimar-lo servint la família, amb la nostra tasque professional. Moltes persones col·loquen fotografies dels éssers estimats a la taula o al lloc de treball, el cristià posa també alguna cosa que li recordi el sentit diví de l'amor humà: de vegades un crucifix, o una imatge de la Sagrada Família, o un altre recordatori oportú, segons el lloc en què es trobi, perquè si hi ha amor a Déu llavors s'uneixen família i treball.

Fa molta pena veure persones interiorment dividides, que pateixen inútilment. Les obligacions familiars els semblen un obstacle per créixer professionalment. Tracten de conciliar multitud de compromisos que no són compatibles, i es lamenten que no tenen temps per a la família. Però tantes vegades no és temps el que els manca, sinó un cor

ordenat i enamorat. L’exemple de sant Josep pot ajudar-nos a tots. En ell, la cura de la Sagrada Família i la feina d’artesà no eren coses diferents, sinó una mateixa realitat. L'amor a Maria i Jesús el portava a treballar, i amb el seu treball servia a la Sagrada Família.

Apostolat urgent

«La família constitueix un dels punts de referència més importants, segons els quals ha de formar-se l’ordre soci-ètic del treball humà (...). En efecte, la família és, al mateix temps, una comunitat feta possible gràcies al treball i la primera escola interior de treball per a tot home». [7]

Ens enfrontem avui al repte d'aconseguir que s'atorgui a la família el lloc central que li correspon en la vida de les persones i en el món del treball. Aquest repte assumeix moltes facetes. En primer lloc, valoritzar aquelles professions més estretament lligades als fins propis de la família, com les tasques domèstiques, la tasca educativa, molt especialment en els primers anys de vida, o les diferents formes de col·laboració —mai substitució dels deures familiars— en l’assistència als malalts i ancians.

També és un desafiament urgent aconseguir que l'organització del treball no generi incompatibilitats amb les obligacions de la llar. Aquestes situacions es donen sovint a causa de salaris insuficients per sostenir una família; a horaris que obliguen a reduir molt la presència del pare o la mare a la llar; a obstacles a l’actitud oberta a la vida, de moltes dones que decideixen compatibilitzar la dedicació a la família amb professions fora de la llar. Aquestes i altres dificultats afecten de manera particular als professionals joves que es veuen sotmesos a la pressió d'un ambient, una organització social, un sistema de vida, que dificulten la formació d'una família ni la seva estabilitat.

Cal demanar al Senyor la fortalesa per saber dir que no a suposades exigències de la feina, sense deixar-se absorbir pel que no és més que un mitjà. Però també cal implantar una cultura i una legislació sobre el treball que faciliti la dedicació necessària a la família. Una societat que no protegeixi la família està caminant cap a la seva destrucció. El Magisteri de l'Església no es cansa de recordar-ho: «Ningú no pot pensar que debilitar la família com a societat natural fundada en el matrimoni és una cosa que afavoreix a la societat». [8]

«L’obstinació que poseu, filles i fills meus, per imprimir un to profundament cristià en les vostres llars i en l’educació dels vostres fills, farà de les vostres famílies focus de vida cristiana, recessos d’aigües netes que influiran en moltes altres famílies, facilitant també que brollin vocacions.» [9]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Joan Pau II, Carta enc. Laborem exercens, 14-IX-1981, n. 10
[2] Ibid
[3] Ibid
[4] Carta 14-II-1974, n. 2, a F. Requena, J. Sesé, Fuentes para la historia del Opus Dei, Ariel, Madrid 2002, pp. 144-145.
[5] Sant Josepmaria, Meditació "Sant Josep, el nostre Pare i Senyor" (19-III-1968), citat per J. M. Casciaro, La encarnación del Verbo y la corporalidad humana, a "Scripta Theologica" 18 (1986/3) 751-770.
[6] Cfr. Lc 2, 52.
[7] Joan Pau II, Carta enc. Laborem exercens, 14-IX-1981, n. 10.
[8] Papa Francesc. Ex. ap. Amoris laetitia, 19-III-2016, n. 52.
[9] Mons. Xavier Echevarría, Carta, 28-XI-02, nn. 11-12.

Treball: la força del ferment

La societat és com un teixit de relacions entre els homes. El treball, la família i les altres circumstàncies de la vida creen una trama de vincles, en la qual l’existència es troba com entreteixida, [1] de manera que quan procurem santificar la professió concreta, la situació familiar particular o la resta dels deures quotidians, no estem santificant una fibra aïllada, sinó el teixit social sencer.

Aquesta tasca santificadora converteix els cristians en ferment poderós d’ordenació del món, de manera que reflecteixi millor l’amor amb el qual ha estat creat. Quan la caritat és present en qualsevol activitat humana, es redueixen els espais de l’egoisme, el factor principal de desordre en l’home, en les relacions amb els altres i amb les coses. Així, portadors de l’Amor del Pare enmig de la societat, els fidels laics «són cridats per Déu a complir la seva comesa, guiant-se per l’esperit evangèlic, de manera que, igual que el llevat, contribueixin des de dins a la santificació del món». [2]

L’eficàcia transformadora d’aquest llevat cristià en el treball depèn, en gran mesura, de què cadascú procuri assolir una preparació adequada per a la seva feina. Aquesta no ha de limitar-se a la instrucció específica —tècnica o intel·lectual— que requereix cada professió. Hi ha altres aspectes que, per ser imprescindibles per assolir una veritable "competència" humana i cristiana, influeixen directíssimament en les relacions laborals i socials que s’originen al voltant del treball i que són fonamentals per ordenar a Déu el teixit social.

Ser del món sense ser mundans

El cristià que és cridat a santificar-se en la professió ha de ser del món, però no ser mundà. Cerca el benestar temporal, però no el considera el bé suprem. Reconeix amb realisme la presència del mal, però no es desanima quan el troba, sinó que tracta de reparar i de lluitar amb més afany per purificar-se del pecat. No ha de mancar mai la il·lusió, ni en el vostre treball ni en el vostre afany per construir la ciutat temporal. Tot i que, al mateix temps, com a deixebles de Crist que han clavat a la creu totes les passions i concupiscències (Ga 5, 24), procureu mantenir viu el sentit del pecat i de la reparació generosa, enfront dels falsos optimismes dels qui, enemics de la creu de Crist (Fl 3, 18), tot ho xifren en el progrés i en les energies humanes. [3]

"Ser del món", en sentit positiu, porta a tenir esperit contemplatiu enmig de totes les activitats humanes (...), fent realitat aquest programa: com més dintre del món estiguem, més hem de ser de Déu. [4] Aquest afany, lluny de produir retraïment davant les dificultats de l’ambient, impulsa vers una audàcia major, fruit d’una presència de Déu més intensa i constant. Perquè som del món i som de Déu, no podem tancar-nos: «no és lícit als cristians abandonar la missió en el món, com l’ànima no li està permès separar-se voluntàriament del cos». [5] Sant Josepmaria concreta aquesta tasca de ciutadans cristians a fer de manera que l’amor i la llibertat de Crist presideixin totes les manifestacions de la vida moderna: la cultura i l’economia, el treball i el descans, la vida de família i la convivència social. [6]

Manifestació capital de l’esperit cristià és reconèixer que la felicitat humana plena es troba en la unió amb Déu, no en la possessió de béns terrenals. És justament el contrari de ser mundà. El mundà posa tot el cor en els béns d’aquest món, sense recordar-se que són fets per menar cap al Creador. Potser alguna vegada, davant l’experiència de persones que, allunyades de Déu, semblen trobar felicitat en disposar dels béns que desitgen, vingui el pensament que la unió amb Déu no és l’única font d’alegria plena. Però no hem d’enganyar-nos. Es tracta d’una felicitat inconsistent, superficial i no exempta d’inquietuds. Aquestes mateixes persones serien incomparablement més felices, ja en aquesta terra i després plenament en el Cel, si tractessin Déu i ordenessin a la seva glòria l’ús d’aquests béns. La seva deixaria de ser una felicitat fràgil, exposada a moltes eventualitats, i no haurien de témer —amb aquest temor que els treu la pau— que arribessin a faltar-los uns o altres béns, ni els espantaria la realitat del dolor i de la mort.

Les benaurances del Sermó de la muntanya —benaurats els pobres d’esperit, perquè d’ells és el Regne del cel. Feliços els qui ploren, perquè seran consolats. Benaurats els mansos..., els que tenen fam i set de justícia..., els perseguits per causa de la justícia...— [7], mostren que la plena felicitat (la benaurança), no es troba en els béns d’aquest món. Sant Josepmaria es dolia perquè, de vegades, s’enganya les ànimes. Se’ls parla d’un alliberament que no és el del Crist. Els ensenyaments de Jesús, el Sermó de la muntanya, aquestes benaurances que són un poema de l’amor diví, s’ignoren. Només es busca una felicitat terrenal, que no és possible assolir en aquest món. [8]

Les paraules del Senyor no justifiquen, però, una visió negativa dels béns terrenals, com si fossin dolents o impediment per arribar al Cel. No són obstacle, sinó matèria de santificació, i el Senyor no convida a rebutjar-los. Ensenya més aviat que l’únic necessari [9] per a la santedat i la felicitat és estimar Déu. Qui no disposa d’aquests béns o qui pateix, ha de saber no només que l’alegria plena pertany al Cel, sinó que ja en aquesta terra és "benaurat" —pot tenir una anticipació de la felicitat del Cel—, perquè el dolor i, en general, la manca d’un bé, té valor redemptor si s’acull per amor a la Voluntat del nostre Pare Déu, que tot ho ordena al nostre bé. [10] Buscar el benestar material per aquells que ens envolten és molt agradable a Déu, és una forma meravellosa d’amarar de caritat les realitats temporals, i és perfectament compatible amb l’actitud personal de despreniment que el Senyor ens ha ensenyat.

Mentalitat laïcal, amb ànima sacerdotal

Un fill de Déu ha de tenir ànima sacerdotal, perquè ha estat fet partícip del sacerdoci de Crist per co-redimir amb Ell. En els ensenyaments de sant Josepmaria per adreçar-se als qui són cridats a santificar-se enmig del món, aquesta característica es troba intrínsecament unida a la mentalitat laïcal, que porta a terme la feina i els diversos quefers amb competència, d’acord amb les lleis pròpies, volgudes per Déu. [11]

En el marc bàsic de les normes de moral professional, que interessa tenir cura delicadament com pressupost necessari per santificar el treball, hi ha moltes maneres de dur a terme les tasques humanes segons el voler de Déu. Dins de les lleis pròpies de cada activitat, i en l’àmplia perspectiva que obre la moral cristiana, hi caben multitud d’opcions, totes elles santificables, entre les quals cadascú pot triar amb responsabilitat i llibertat personals, respectant la llibertat dels altres. Aquesta llibertat intransferible fa que la participació de cada un en la vida social —en la llar, a la feina, a la convivència— sigui única, original i irrepetible, com és irrepetible la resposta a l’amor a Déu de cada ànima. No hem de privar els altres del bon exercici de la nostra llibertat, font d’iniciatives de servei als altres per a la glòria de Déu. Assumir profundament aquest fet és característica essencial de l'esperit que transmet sant Josepmaria. Llibertat, fills meus, llibertat, que és la clau d’aquesta mentalitat laïcal que tots tenim. [12]

L’ànima sacerdotal i la mentalitat laïcal són dos aspectes inseparables en el camí de santedat que ensenya. En tot i sempre hem de tenir —tant els sacerdots com els seglars— ànima veritablement sacerdotal i mentalitat plenament laïcal, perquè puguem entendre i exercitar en la nostra vida personal aquella llibertat de què gaudim en l’esfera de l’Església i en les coses temporals, considerant-nos a un temps ciutadans de la ciutat de Déu (cfr. Ef 2, 19) i de la ciutat dels homes. [13]

Per ser ferment d’esperit cristià en la societat cal que en la nostra vida es compleixi aquesta unió, de manera que tot el nostre quefer professional, realitzat amb mentalitat laïcal, estigui amarat d’ànima sacerdotal.

Senyal clara d’aquesta unió és posar en primer lloc el tracte amb Déu, la pietat, concretada en un pla de vida espiritual. Necessitem nodrir l’Amor com a impuls vital de la nostra vida, perquè no és possible treballar realment per Déu sense una vida interior cada vegada més profunda. Com recordava sant Josepmaria: Si no tinguéssiu vida interior, al dedicar-vos a la vostra feina, en lloc de divinitzar, us podria succeir el que succeeix al ferro, quan està vermell i es fica al aigua freda: es destempla i s’apaga. Heu de tenir un foc que vingui de dins, que no s’apagui, que encengui tot el que toqui. Per això he pogut dir que no vull cap obra, cap tasca, si els meus fills no milloren en ella. Mesuro l’eficàcia i el valor de les obres, pel grau de santedat que adquireixen els instruments que les realitzen.

Amb la mateixa força amb què abans us convidava a treballar, i a treballar bé, sense por al cansament; amb aquesta mateixa insistència, us convido ara a tenir vida interior. Mai no em cansaré de repetir-ho: les nostres Normes de pietat, la nostra pregària, són el primer. Sense la lluita ascètica, la nostra vida no valdria res, seríem ineficaços, ovelles sense pastor, cecs que guien cecs. (cfr. Mt 9, 36, 15, 4) [14]

Perquè el ferment no es desvirtuï, ha de tenir la força de Déu. Ell és qui transforma les persones i l'àmbient que ens rodeja. Només quan estem units a Ell som veritablement ferment de santedat. Altrament serem dins la massa com a simple massa, sense aportar el que s’espera del llevat. L’afany per tenir cura d’un pla de vida espiritual acabarà produint el miracle de l’acció transformadora de Déu: primer a nosaltres mateixos, per ser aquest pla un camí d’unió amb Ell i, com a conseqüència, en els altres, en la societat sencera.

Tornar a l'índex

Notes

[1] Concili Vaticà II, Const. dogmàtica. Lumen gentium, n. 31. Cfr. Joan Pau II, Exhort. apostar. Christifideles laici, 30-XII-1988, n. 15.
[2] Ibid
[3] Carta 9-I-1959, n. 19. Cfr. És Crist que passa, nn. 95-101.
[4] Sant Josepmaria, Forja, n. 740
[5] Epistola ad Diognetum, 6.
[6] Sant Josepmaria, Solc, n. 302
[7] Mt 5, 3 ss.
[8] Sant Josepmaria, Apunts d’una meditació, 25-XII-1972.
[9] Lc 10, 42.
[10] Cfr. Rm 8, 28.
[11] Cfr. Conc. Vaticà II, Const. past. Gaudium et spes, n. 36.
[12] Sant Josepmaria, Carta 29-IX-1957, citat per A. Cataneo, Tracce per una spiritualità laicale offerte dall’omelia Amari il mondo appassionatamente, en revista "Annales Theologici" 16 (2002) 128.
[13] Sant Josepmaria, Carta 2-II-1945, n. 1, a A. Vázquez de Prada, El Fundador del Opus Dei, II, Rialp, Madrid 2002, p. 670.
[14] Carta 15-X-1948, n. 20.

Treballar en tot moment

Sant Josepmaria va escriure que el treball és una malaltia contagiosa, incurable i progressiva. [1] Un dels símptomes clars d’aquesta malaltia consisteix a no saber estar sense fer res. El desig de glorificar Déu és la raó última d’aquesta laboriositat, d’aquest afany per santificar el temps, de voler oferir a Déu cada minut de cada hora, cada hora de cada dia... cada etapa de la vida. Qui és laboriós aprofita el temps, que no només és or, sinó glòria de Déu! Fa el que ha de fer i està pel que fa, no pas per rutina, ni per esmerár-hi les hores, sinó com a fruit d’una reflexió atenta i ponderada. [2]

Qui té seny sap per on passa, [3] diu el llibre dels Proverbis. Meditar els passos en la tasca professional és aquesta reflexió atenta i ponderada de què parla sant Josepmaria, que porta a pensar cap a on avancem amb la nostra feina, i a rectificar la intenció. El prudent discerneix en cada circumstància la millor manera de dirigir-se cap al seu final. I la nostra meta és el Senyor. Quan canvien les circumstàncies convé tenir el cor despert per percebre les crides de Déu en i a través dels canvis, de les noves situacions.

Ens aturarem en dos moments concrets de la vida professional: l’inici i el final. Dins de la seva especificitat, ajuden a considerar alguns aspectes de la santificació del treball. Entre d’altres: la disposició vigilant, amb la fortalesa de la fe, per mantenir la rectitud d’intenció; el valor relatiu de la materialitat del que fem; la fugacitat dels èxits o dels fracassos; la necessitat de mantenir sempre una actitud jove i esportiva, disposada a recomençar, per amor a Déu i als altres, les vegades que sigui necessari...

Els inicis de la vida professional

Una de les notes essencials dels ensenyaments de sant Josepmaria és la unitat de vida. Viure en unitat significa orientar tot cap a un únic final; buscar només i en tot la glòria de Déu. [4] Per als qui dediquen la major part de la jornada a desenvolupar una professió, és necessari aprendre a integrar-la al conjunt del projecte de vida. L’inici de la vida professional és un dels moments més importants en aquest aprenentatge. És una situació de canvi, de nous reptes i possibilitats... i també de dificultats que convé conèixer.

En alguns àmbits es reclama dels joves professionals una dedicació sense límit d’horari ni de compromís, com si la feina fos l’única dimensió de la seva vida. Aquestes pràctiques s’inspiren, d’una banda, en tècniques de motivació; però també responen a una mentalitat que absolutitza l’èxit professional sobre qualsevol altra dimensió de l’existència. Es cerca fomentar una actitud en què el compromís amb l’empresa o amb l’equip de treball estigui per sobre de qualsevol altre interès. I és precisament en persones amb vocació professional, que volen fer bé la seva feina, en qui poden fer arrelar aquests plantejaments. Sant Josepmaria, mestre de la santificació del treball, advertia del perill de trastocar l’ordre de les aspiracions. Interessa que breguis, que hi posis el coll... De tota manera, col·loca els quefers professionals al seu lloc: són exclusivament mitjans per arribar al fi; mai no s’han de prendre, ni molt menys, com la cosa fonamental. Quantes ‘professionalitis’ impedeixen la unió amb Déu! [5]

Els mitjans que s’utilitzen per reclamar aquesta exclusivitat no solen consistir en rígides imposicions, sinó més aviat a fer entendre que l’estima, la consideració i les possibilitats futures d’una persona depenen de la seva disponibilitat incondicionada. D’aquesta manera es fomenta que es passi el màxim nombre d’hores a l’empresa, que es renunciï al cap de setmana o a períodes de descans —habitualment dedicats a la família i al cultiu de l’amistat, etc.— fins i tot sense que n’hi hagi una necessitat real. Aquestes i altres maneres de demostrar la màxima disponibilitat sovint es veuen incentivades amb gratificacions, o amb beneficis que permeten moure's en un alt estatus social: hotels i ambients exclusius quan es viatja per motius de feina, regals... Al contrari, qualsevol limitació de la disponibilitat es veu com una perillosa desviació de la “mentalitat d’equip”. L’equip de treball o l’empresa pretenen així absorbir la totalitat de les energies i qualsevol altre compromís extern s’ha de supeditar als que es tenen a la feina. Aquestes circumstàncies poden desviar la rectitud d'intenció, pensant que formen part del prestigi professional convenient per a l'apostolat. Sant Josepmaria prevenia contra possibles falsos raonaments en aquest sentit: Una impacient i desordenada preocupació per pujar professionalment pot disfressar l’amor propi sota una capa “de servir les ànimes”. Amb falsia —no en trec ni una lletra— ens forgem la justificació que no hem de desaprofitar certes conjuntures, certes circumstàncies favorables... [6]

Quan es descuiden la fortalesa i la temprança necessàries per mantenir les aspiracions professionals dins d'un ordre que permet orientar-les vers l'amor a Déu, no és difícil imaginar les conseqüències. Només cal pensar en les crisis que es produeixen en la vida

familiar quan el pare o la mare no volen retallar el treball, podent fer-ho, i regategen la necessària dedicació de temps i energies a la llar; o el refredament en el tracte amb Déu quan el pla de vida espiritual no es posa en primer lloc; o la llanguiment de l'apostolat d'amistat i de confidència quan l'atenció a les persones es veu habitualment com alguna cosa que fa nosa per als compromisos professionals.

L’actitud de qui es deixa seduir per l’èxit humà —molt diferent del prestigi professional que és ham de l’apòstol—, impossibilita la unitat de vida cristiana. La professió deixa d'estar integrada en el conjunt de les activitats segons l'ordre de la caritat, que inclou atendre altres deures espirituals, familiars i socials. El que realment ha d'interessar a un fill de Déu és complir la voluntat del seu Pare, mirant de treballar en la seva amorosa presència. Això és el que dóna sentit a tot, el que ens ha de moure a treballar i a descansar, a fer això o allò; el que ens dóna pau i alegria. Per cristianitzar els ambients professionals es requereix maduresa humana i sobrenatural, un prestigi professional cristià que va més enllà de la mera productivitat.

Els fills de Déu hem estat alliberats per Crist a la creu. Podem acollir aquest alliberament o rebutjar-lo. Si l’acollim amb la nostra correspondència, viurem lluny de l’esclavitud de les opinions dels altres, de la tirania de les nostres passions i de qualsevol pressió que pretengui doblegar el nostre cor per servir senyors diferents del nostre Pare Déu.

Sovint serà necessària una bona dosi de fortalesa per dir que no a propostes professionals que sincerament sabem que no estan en el nostre camí personal de santificació i d'apostolat, encara que puguin estar-ho en el d'un altre. No hi ha receptes en això. L’actuació prudent en un assumpte de tanta importància requereix una intensa presència del fi —una vida interior sòlida, un desig ferm de glorificar Déu— i l’actitud humil, vigilant i oberta de deixar-se aconsellar.

El final d’una etapa, el començament d’una altra

Una altra fase que té les seves exigències específiques és el moment de la jubilació. Aquest canvi en la condició de vida, requereix adaptar molts aspectes pràctics i, sobretot, un esperit jove, disposat a buscar i fer allò que Déu demana en aquesta nova etapa.

És, sens dubte, un bon moment per tornar a meditar sobre el significat de la santificació del treball començant pel primer requisit, el de treballar, precisament en una situació en què les circumstàncies no obliguen a fer-ho com abans. Es posa en primer pla que el motiu per treballar no és només la necessitat sinó l'amor a Déu, que ens ha creat perquè treballem mentre puguem.

És una ocasió esplèndida per pensar com podem ser, justament, útils al Senyor i als altres, amb un esperit de servei renovat, més serè i més recte, en tantes coses petites o en grans iniciatives. Les possibilitats són variadíssimes. En alguns es mantindrà una part de l’activitat professional anterior, amb la preparació de les persones que hauran de substitur-los. En altres casos, s’orientaran a activitats de caràcter assistencial de gran valor: atenció a malalts, suport a centres educatius o formatius que necessiten persones amb experiència i possibilitat de dedicació de temps. Altres aprofiten l'ocasió per posar en joc capacitats que amb prou feines s'havien pogut desenvolupar abans: col·laborant en activitats culturals que es poden fer a través d'Internet; intervenen en la formació de l'opinió pública; impulsen associacions familiars i culturals; promouen agrupacions de teleespectadors o de consumidors que milloren la societat...

En tot cas s'ha de tractar d'activitats realitzades amb professionalitat, amb la mentalitat professional que s'ha tingut fins llavors i que ara ha de continuar manifestant-se en la perfecció amb què es porta a terme el nou treball, en la preparació que es mira de tenir per realitzar-lo, en la serietat amb que es respecta l'horari i tots els compromisos que s'adquireixen.

Els horitzons apostòlics de la tercera edat són molt amplis. El pas d'una situació de més llibertat d’horari no ha de deixar lloc a l’aburgesament. Tot pot estar impregnat d’un fort contingut apostòlic. Les oportunitats d’entrar en contacte amb altres persones sovint poden ser, en aquestes noves circumstàncies, molt més grans que abans, fins i tot es pot presentar l'oportunitat de dur a terme una tasca apostòlica amb persones joves, no només col·laborant amb alguna iniciativa sinó creant-la: un club, unes activitats de formació que permetin donar curs al bagatge de esperit cristià que es porta dins.

L’esperit humà (...) fins i tot participant de l’envelliment del cos, en un cert sentit continua sempre jove si viu orientat cap a l’etern. [7] Sant Josepmaria, en els anys finals de la seva vida, quan les forces físiques minvaven, no va deixar d’emprendre projectes plens d’audàcia, com, per exemple, el santuari de Torreciutat. Era igualment sorprenent l’exemple de sant Joan Pau II, que va promoure moltes iniciatives —cada vegada més audaces— amb força i vigor malgrat la malaltia que el va acompanyar durant anys, fins a la seva mort santa.

A ell mateix es podrien aplicar aquestes paraules seves, amb les quals ens convida a tenir en gran estima l’última etapa de la vida: Tots coneixem exemples eloqüents de gent gran amb una sorprenent joventut i vigor d’esperit... [8]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Sant Josepmaria, Carta 15-X-1948, citat per A. Nieto, “Josepmaria Escrivà, sacerdot de Déu, treballador exemplar”, discurs pronunciat a la Universitat de Navarra el 26-VI-1985.
[2] Sant Josepmaria, Amics de Déu, n. 81.
[3] Pr 14, 15.
[4] Sant Josepmaria, Forja, n. 921.
[5] Sant Josepmaria, Solc, n. 502.
[6] Sant Josepmaria, Solc, n. 701.
[7] Joan Pau II, Carta als ancians, 1-X-1999, n. 12.
[8] Ibid.

Jesucrist a l'entranya del treball

Aquesta ha estat la meva predicació constant des del 1928: és urgent cristianitzar la societat, [1] afirma sant Josepmaria en una homilia; i poc després assenyala la manera que proposa per arribar-hi: elevar a l’ordre de la gràcia la tasca diària, la professió o ofici. [2] Es tracta, amb unes altres paraules, de santificar el treball. Pel treball –escriu– el cristià sotmet la creació (cfr. Gn 1, 28) i l’ordena a Crist Jesús, centre en el qual estan destinats a recapitular-se totes les coses. [3] S’obre aquí una perspectiva fascinant l’origen de la qual es troba en un fet històric que convé recordar per comprendre l’abast del missatge.

Quan seré enlairat damunt la terra....

El 7 d’agost del 1931 va ser una data memorable per a sant Josepmaria. Moltes vegades recordarà que aquell dia el Senyor el va fer veure amb claredat inusitada una característica de l’esperit que estava transmetent des del 1928. Va comprendre que Jesucrist regnarà en el món si els cristians el posen a l’entranya i al cim de la seva activitat professional, santificant el seu treball. D’aquesta manera Ell atraurà tots els homes i totes les coses cap a si, i el seu Regne serà una realitat, perquè la societat sencera –les persones, les institucions i els costums–, edificada amb l’entramat de les diverses professions, arribarà a estar configurada cristianament.

Aquest missatge va quedar imprès en la seva ànima a partir de llavors, quan va entendre en un sentit nou les paraules del Senyor recollides a Jn 12, 32 (segons la Vulgata, usual llavors en la litúrgia): et ego, si exaltatus fuero a terra, omnia traham ad meipsum: I jo, quan seré enlairat damunt la terra, atrauré tothom cap a mi. Vet aquí un dels passatges en què es refereix a aquell moment: Quan un dia, en la quietud d’una església madrilenya, jo em sentia no res –no poca cosa, poca cosa hauria estat encara alguna cosa–, pensava: tu vols, Senyor, que faci tota aquesta meravella? (...). I allà, en el fons de l’ànima, vaig entendre amb un sentit nou, ple, aquelles paraules de l’Escriptura: ‘et ego, si exaltatus fuero a terra, omnia traham ad meipsum’ (Jn 12, 32). Ho vaig entendre perfectament. El Senyor ens deia: si vosaltres em poseu a l’entranya de totes les activitats de la terra, complint el deure de cada moment, sent el meu testimoni en el que sembla gran i en el que sembla petit... llavors ‘omnia traham ad meipsum’! El meu regne entre vosaltres serà una realitat! [4]

Les biografies de sant Josepmaria narren la profunda commoció que va experimentar en la seva ànima quan va rebre aquesta llum. [5] Les paraules de Jn 12, 32, esculpides al peu de la seva imatge als murs de la basílica de sant Pere, beneïda per Benet XVI el 14 de setembre del 2005, recorden la importància d’aquest esdeveniment per a la vida de l’Església.

En un altre lloc –escrivint en tercera persona– explica el sentit que va descobrir en aquest passatge de l’Evangeli: [Aquell sacerdot] va entendre clarament que, amb el treball ordinari en totes les tasques del món, era necessari reconciliar la terra amb Déu, de manera que el que fos profà –encara que fos profà– es convertís en sagrat, en consagrat a Déu, final últim de totes les coses. [6] Convertir el que és profà en sagrat “encara que sigui profà” significa que una activitat professional –la medicina, la construcció, l’hostaleria...–, sense canviar la seva naturalesa i la seva funció en la societat, amb la seva autonomia i les seves lleis pròpies, es pot convertir en oració, en diàleg amb Déu, i així se santifica: es purifica i s’eleva. Per això sant Josepmaria afirma que, en rigor, no es pot dir que hi hagi realitats profanes, una vegada que el verb de Déu s’ha dignat a assumir una naturalesa humana íntegra i consagrar el món amb la seva presència i amb el treball de les seves mans, perquè va ser designi del Pare reconciliar amb si mateix, pacificant-les per la sang de la seva creu, totes les coses, tant les de la terra com les del cel (Col 1, 20). [7]

Quan es parla de posar el Senyor “a l’entranya” de les activitats humanes s’indica que aquesta transformació del que és profà en sant o sagrat té lloc en la part més íntima de l’activitat. En efecte, l’essència d’aquesta transformació és la caritat, l’amor sobrenatural, que informa i vivifica enterament allò que es fa: Si els homes ens decidíssim a allotjar als nostres cors l’amor de Déu! Crist, Senyor Nostre, va ser crucificat i, des de l’altura de la Creu, va redimir el món, restablint la pau entre Déu i els homes. Jesucrist recorda a tothom: Et ego, si exaltatus fuero a terra, omnia traham ad meipsum (Jn 12, 32). [8]

Diverses vegades, en lloc de dir “a l’entranya”, sant Josepmaria escriu “al cim” de les activitats humanes: Si vosaltres em col·loqueu al cim de totes les activitats de la terra, complint el deure de cada moment, amb el meu testimoni en el que sembla gran i en el que sembla petit, omnia traham ad meipsum, tot ho atrauré cap a mi. El meu regne entre vosaltres serà una realitat! [9]

“Al cim” equival a “a l’entranya”, perquè dir que l’amor de Crist vivifica una activitat des de la seva entranya és tant com dir que la presideix des del seu cim. Però l’expressió “al cim” o “al pic” afegeix una cosa més: indica que en aquesta activitat s’ha de veure Crist, perquè No es pot amagar un poble posat dalt d’una muntanya, i ningú no encén una llàntia per posar-la sota una mesura, sinó en el portallànties, perquè faci llum a tots els qui són a la casa. Que brilli igualment la vostra llum davant la gent; així veuran les vostres bones obres i glorificaran el vostre Pare del cel (Mt 5, 14-16). Per tant, afirmar que el cristià ha de posar Crist al cim del seu treball significa que l’amor amb què el realitza s’ha de manifestar en el tracte amb els altres, en l’actitud de lliurament i de servei. Amb naturalitat, s’ha de notar la caritat de Crist en la conducta dels seus deixebles, juntament amb la competència professional i dins seu. Cada cristià ha de fer present Crist entre els homes; ha d’obrar de tal manera que els qui el tractin percebin el ‘bonus odor Christi’ (cfr. 2 Co 2, 15), la bona olor de Crist; ha d’actuar de manera que, a través de les accions del deixeble, es pugui descobrir el rostre del Mestre. [10]

Hi ha també un altre sentit de l’expressió “posar Crist al cim de les activitats humanes”, cosa que és conseqüència d’això anterior. Qui fa la seva feina per amor a Crist i perquè els homes, veient-ho, glorifiquin Déu, ha de provar de fer-la tan bé com pugui també humanament, amb la perfecció més gran de què sigui capaç. Així posa Crist al cim del seu treball. Això no significa que hagi de ser el millor en aquesta tasca, però sí que s’ha d’esforçar per dur-la a terme amb la màxima competència humana que pugui adquirir i posant en pràctica les virtuts cristianes amarades per l’amor a Déu. Posar el Senyor al cim del propi treball no s’ha d’entendre com un èxit terrenal; és una cosa que està a l’abast de tots, no només d’alguns particularment dotats; és una exigència personal: cadascú ha de posar Jesucrist al cim de la seva activitat encara que humanament no destaqui fent-la.

Tanmateix, el sentit més profund d’aquest “posar Crist al cim de les activitats humanes” és el d’unir el treball i totes les activitats rectes a la Santa Missa, cim de la vida de l’Església i del cristià. [11] S’hi enclouen els sentits anteriors, perquè unir el treball al Sacrifici de Crist implica fer-ho per amor i amb la perfecció humana més gran possible. Llavors el treball es converteix en un acte de culte a Déu: se santifica per la seva unió amb el Sacrifici de l’Altar, renovació o actualització sacramental del Sacrifici del Calvari, es converteix en obra de Déu, ‘operatio Dei, opus Dei’. [12] El sentit tradicional de l’expressió ‘opus Dei’, que designa l’ofici litúrgic, s’obre en les paraules de sant Josepmaria al treball i a totes les activitats. Demana al cristià que al llarg de la seva jornada sigui ànima d’Eucaristia, perquè només així Crist serà al cim de la seva activitat. Demanem, doncs, al Senyor que ens concedeixi ser ànimes d’Eucaristia (...) I facilitarem als altres la tasca de reconèixer Crist, contribuirem a posar-lo al cim de totes les activitats humanes. Es complirà la promesa de Jesús: ‘Jo, quan sigui exaltat sobre la terra, tot ho atrauré cap a mi’. [13]

L’Eucaristia edifica l’Església perquè reuneix en un sol Cos els qui hi participen: El pa és un de sol, i per això nosaltres, ni que siguem molts, formem un sol cos, ja que tots participem d’aquest únic pa (1 Co 10, 17). L’Eucaristia “és el compliment de la promesa del primer dia de la gran setmana de Jesús: I jo, quan seré enlairat damunt la terra, atrauré tothom cap a mi.(Jn 12, 32). [14] Aleshores s’arriba a entreveure el profund significat que enclou el fet que la llum rebuda per sant Josepmaria sobre aquest text li arribés precisament mentre alçava l’hòstia: [15] en el moment de la consagració, a la santa missa. Quan el cristià uneix el seu treball al sacrifici de l’altar, aquest treball santificat edifica l’Església perquè fa present la força unificadora de l’eucaristia: l’acció de Crist que per l’Esperit Sant atreu tots els homes i totes les coses cap a ell.

El camí que Déu va voler mostrar a sant Josepmaria perquè Crist regnés en aquest món és que cadascú personalment procuri santificar el seu treball posant-hi la creu de Crist, és a dir, unint-lo al sacrifici del calvari que s’actualitza en l’eucaristia, de manera que sigui ferment de vida cristiana al mig del món. Una manera poc vistosa de contribuir al regnat de Crist, però portadora de tota l’eficàcia de la promesa divina: Si vosaltres em poseu a l’entranya de totes les activitats de la terra (...) omnia traham ad meipsum! El meu regne entre vosaltres serà una realitat! [16]

Posar Crist al cim de “totes les activitats humanes” perquè Ell regni no vol dir que el seu regnat sigui el resultat de l’influx humà d’un gran nombre de cristians actuant en totes les professions. És el Senyor que atraurà cap a Ell totes les coses si uns quants cristians fidels, homes i dones, procuren ser autènticament sants cadascun al seu lloc enmig del món. No és una qüestió de proporcions humanes. El que va entendre sant Josepmaria és que als cristians se’ns demana que posem Crist a l’entranya de la nostra activitat, potser de molt poc relleu social, i que si ho fem, Ell atraurà totes les coses cap a Ell: no només aquelles que són efecte del nostre limitat treball, sinó totes i a tot el món. Era clar que aquestes paraules, que relata sant Joan –et ego si exaltatus fuero a terra, omnia traham ad meipsum (Jn 12, 32)–, les havíem d’entendre en el sentit que l’elevéssim, com a Senyor, al cim de totes les activitats humanes: que Ell ho atrauria tot cap a Ell, en el seu regnat espiritual d’amor. [17]

Regnat de Crist i progrés temporal

Així com voler que Crist regni en la mateixa vida inclou buscar la perfecció humana –mitjançant la pràctica de les virtuts informades per la caritat–,voler que Crist regni en la societat exigeix buscar el seu perfeccionament: el bé comú temporal, del qual forma part del progrés. En realitat, no és un simple paral·lelisme entre el bé de la persona i el de la societat, com si la recerca de l’un pogués ser independent de l’altre. El que anomenem bé comú de la societat és bé de les persones que la constitueixen. I, al seu torn, el bé de les persones contribueix al bé comú de la societat, sempre que aquest últim s’entengui de manera integral. Les condicions de vida social que s’intenten millorar no es redueixen al desenvolupament econòmic i al benestar material, tot i que certament els inclouen. Són també, i abans –en sentit qualitatiu, no en el d’urgència temporal, en què de vegades poden tenir preferència els aspectes materials–, la llibertat, la justícia, la moralitat, la pau, la cultura: tot el que correspon en primer lloc a la dignitat de la persona humana.

La sensibilitat de sant Josepmaria sobre aquest tema és molt aguda: Es comprèn molt bé la impaciència, l’angoixa, els desitjos inquiets dels qui, amb una ànima naturalment cristiana (cfr. Tertul·lià, Apologeticum, 17), no es resignen davant la injustícia personal i social que pot crear el cor humà. Tants segles de convivència entre els homes i, encara, tant d’odi, tanta destrucció, tant fanatisme acumulat en ulls que no hi volen veure i en cors que no volen estimar. Els béns de la terra, repartits entre uns quants; els béns de la cultura, enclosos en cenacles. I, a fora, fam de pa i de saviesa, vides humanes que són santes, perquè venen de Déu, tractades com simples coses, com números d’una estadística. Comprenc i comparteixo aquesta impaciència, que m’impulsa a mirar a Crist, que continua convidant-nos a posar en pràctica aquest manament nou de l’amor. [18]

El progrés rectament ordenat és bo, i Déu el vol. [19] La recerca del progrés temporal en ordre al regnat de Crist és part integrant de la santificació del treball professional. I ho és perquè la santificació del treball implica l’elevació de la mateixa realitat humana del treball a l’ordre de la santedat. Humanament el treball és font de progrés, de civilització i de benestar. [20] Per la seva naturalesa, el treball professional és mitjà imprescindible per al progrés de la societat i l’ordenació cada vegada més justa de les relacions entre els homes. [21] Qui vulgui santificar el seu treball no pot prescindir d’aquesta realitat. Necessàriament haurà d’aspirar al progrés temporal, per ordenar-ho a Déu. No és admissible pensar que, per ser cristià, calgui donar l’esquena al món, ser un derrotista de la naturalesa humana. [22]

Aquest progrés no és, tanmateix, el final últim sobrenatural, ni avançament d’aquest, perquè cap bé terrenal no pot ser en si mateix incoació dels béns sobrenaturals. Això no és treure-li importància al progrés humà, és només no divinitzar-lo. La seva recerca és un fi subordinat a la recerca de la santedat, al fi últim sobrenatural. Ha volgut el Senyor que, amb la nostra vocació, manifestem aquella visió optimista de la creació, aquell amor al món que batega en el cristianisme. No ha de faltar mai la il·lusió, ni en el vostre treball ni en el vostre afany per construir la ciutat temporal. Encara que, alhora, com a deixebles de Crist que han crucificat la carn amb les seves passions i concupiscències (Ga 5, 24), procureu mantenir viu el sentit del pecat i de la reparació generosa, contra els falsos optimismes dels qui, enemics de la creu de Crist (Fl 3, 18), tot ho xifren en el progrés i en les energies humanes. [23]

Tornar a l'índex

Notes

[1] Amics de Déu, n. 210.
[2] Ibidem.
[3] Carta 6-V-1945, n. 14.
[4] Apunts d’una meditació, 27-X-1963.
[5] Cfr. A. Vázquez de Prada, El fundador del Opus Dei, cit., vol. I, p. 379 s.
[6] Carta 9-I-1932, n. 2.
[7] Carta 6-V-1945, n. 14.
[8] És Crist que passa, n. 183.
[9] Ibidem.
[10] Ibidem, n. 105.
[11] Cfr. Conc. Vaticà II, Const. dogm. Lumen gentium, n. 11; Const. Sacrosanctum Concilium, núm. 10.
[12] Converses, núm. 10.
[13] És Crist que passa, núm. 156.
[14] J. Ratzinger, La Iglesia, una comunidad siempre en camino, Madrid 1991, p. 125.
[15] Carta 29-XII-1947/14-II-1966, núm. 89.
[16] Apunts d’una meditació, 27-X-1963.
[17] Carta 14-II-1944, n. 19.
[18] És Crist que passa, n. 111.
[19] Ibidem, n. 123.
[20] Carta 31-V-1954, n. 17.
[21] Converses, n. 10.
[22] És Crist que passa, n. 125.
[23] Carta 9-I-1959, n. 19.

Obres de sant Josepmaria citades amb més freqüència

- Amics de Déu, Rialp, Barcelona 1990.

- Camí, Rialp, Barcelona 1992.

- Converses, Rialp, Barcelona 1991.

- És Crist que passa, Rialp, 1989.

- Forja, Rialp, 1992.

- Sant Rosari, Rialp, Barcelona 1990.

- Solc, Rialp, Barcelona 1992.

- Via Crucis, Rialp, Barcelona 1986.

Quan es citen textos de sant Josepmaria s'omet el nom de l'autor.

Els textos d'altres obres de sant Josepmaria encara no publicades -generalment es tracta de cartes o d'apunts de la predicació-, estan presos quasi sempre de: E. Burkhart - J. López, Vida cotidiana y santidad en la enseñanza de san Josemaría, 3 vol., Rialp, Madrid 2010-2013. En aquests casos no s'indica la font, per evitar la repetició. En canvi, si estan presos d'altres obres sobre sant Josepmaria, sí que s'indica la font.

L'abreviatura AGP significa Arxiu General de la Prelatura de l'Opus Dei. S'utilitza quan no es coneix la data d'un text de sant Josepmaria.

Tornar a l'índex

© Oficina d'Informació

de l'Opus Dei, 2017

© Edizioni Santa Croce srl

Via Sabotino 2/A – 00195 Roma

Tel. (39) 06 45493637

info@edusc.it

www.edizionisantacroce.it

www.opusdei.cat